Тази война няма да има край.
С всяка крачка пречупва духът и тялото ми.
Всяко събитие разбива разсъдъка ми. Всяка стъпка ме дърпа по-далеч от дома,
докато не остане само обвивката на мъжа,
който целуна майка си за последно "сбогом".
На края на силите съм. Не знам кой ще пристигне пръв,
куршумът, който ще ми отнеме живота или последния ми шанс за изкупление.
Д. Уорнър, 18 г. редник от Втората Световна Война
ОКУПИРАНАТА ОТ НАЦИСТИТЕ ФРАНЦИЯ - 1944 година
Залегни!
Отстъпваме! - Невъзможно!
Лекар!
Как ти е името?
Под масиран обстрел сме!
Идват!
Какво искаш?
ПРИЗРАЦИ НА ВОЙНАТА
Бъчи, имаш ли чорапи назаем? От тези хващам обрив.
Защо не си взе 2 чифта? - Взех си.
Първия чифт стана на решето за три дни.
Проклятие.
Защо не се бях родил дюстабан.
Хлапето на братовчед ми е дюстабан, и се оказа, че е негоден за служба.
Обеси се в плевнята.
Много си тъп, Кърк. Синът на братовчед ти е също братовчед.
Не го наричай по друг начин.
Как така, ще ми е братовчед. - Защо някой да те лъже за това.
Знаеш ли какъв е смисълът на лъжата?
На умник ли ми се правиш?
Аванпостът е на 50 км. зад тези хълмове.
Движение.
Задава се джип.
Колко мини имаме?
Джипът щеше да ни е от полза. Доста път ни чака.
Защото на тях им свърши много работа.
Сега не сте толкова корави, а нацистче?
Това вече няма да ти трябва.
Бъчи, търси карти, кодирани съобщения, всичко което може да ни е от полза.
Нали това правя?
Бъчи, имаме си оцелял.
Трябва ли ти или да му светя маслото?
О, майор. Мой е.
Хайде, Джери, да те видим.
Щом се усмихнеш...
Когато се усмихнеш...
Целият свят заразяваш...
с усмивката си...
Млъквай, Юджийн. Темето ме разбира много добре.
Ясно?
Това или това? - Това.
Същински Роки Грациано, човече.
Богородице, добър е.
Най-близкият проход е на 3 км. зад този хълм.
Да.
Стига, залиташ като хърбав.
Съжалявам момчета, но изоставаме. Мисля, че сме объркали пътя.
Пригответе се.
Няма да ти навредя.
Така.
Вземи ги.
Краката ми ще окапят. - Веднъж да стигнем само.
Ще си отспите с дни.
Кого ще пазим този път? - Не е човек.
Имение е, някакъв замък.
Нещо важно, 82-а го е завзела от немското главно командване.
Пазим и чакаме да ни сменят.
И колко време ще е това? - Колкото е нужно.
Ох, котьо, чисти чаршафи и тоалетна хартия.
Нацистите не са глупави.
Да, бива си го.
Може да спи. - Как ли не, все едно няма къде да спи.
Кротко, дребосък, ние сме смяната. - Обичаш да спиш под звездите ли?
Взимайте нещата. Новият наряд е тук.
Умрял съм и съм в Рая. - Вижте това.
Това място е огромно. - По-голямо е от квартала ми в Куинс.
Пригответе се, след две минути тръгваме.
Какво сте се разбързали? - Не бързаме.
Защо не спите по леглата?
Да няма дървеници? - Да, има дървеници.
Свалихме повечето матраци в мазето.
Е, какви са новините? Казаха ли нещо по радиото?
Не. Тук не хваща много, сигурно е повреден.
Повреден, казваш. Тогава ни го остави.
Юджийн е цар на техниката.
Да.
Добре.
Сега свободен ли съм? - Още не.
Къде е кльопачката? - Това е бил щаб на командването.
В килера е пълно с наденица, сирене, бренди и вино.
Камионът е зареждал всяка седмица. Има пресен хляб и дажби.
Тогава какво не му е наред?
Тук е същински Кони Айлънд, защо толкова бързате?
Закъсняхте с ден, а браздата ни чака. Това стига ли ти, задник?
Да вървим.
Гледай, някой си е забравил мешката.
Не си опитвал фондю? Да не си расъл в бордей?
Само книги и рецепти са му в главата.
Дали има наблизо бордей? Чух, че французойките се бръснели.
Японките се бръснат, тъпчо.
Просто казвам да огледаме наоколо. Цяла седмица ще сме тук.
Ще проверя къщата.
Какво стана с фондюто?
Юджийн! Сиренето.
Това е животът, момци.
Какво искаш? - Добра ли е?
О, да. Разказва се за машина, която отваря портали между измеренията,
но също е и машина на времето. - Да беше казал, че е глупава.
Край на почивката.
Какво става?
Какво мамка му?
3... 2... 1.
Какво беше това? - И ти ли го видя?
Не знам какво точно видях.
Чай?
Вярно е. Писмото от чичо ми гласеше: "Добре се отнасят с военнопленниците."
"Храната я бива и играем бейзбол по цял ден. Обичам те."
"Нямам търпение войната да свърши и да се видим."
И накрая на писмото пишеше: "Запази марката за чичо Харолд."
Само, че ние нямаме чичо Харолд в семейството.
От любопитство на водна пара отлепихме марката.
А под нея с дребен текст беше написал три думи:
"Отрязаха ми езика". - Боже.
Какво е това? - Намерих я в мазето.
Дневникът на един от нацистите, който е бил тук.
Дитер Вернер, на 18г.
Нацистко копеле.
Помните ли Луи, от рота "Браво" и онази червенокосата от свинефермата?
Сви му парите и се заключи в банята. - И какво за нея?
Отвътре се троши стъкло и тя пищи. Луи напъва, но вратата не подава.
Най-накрая влиза и вижда счупен прозорец и женско ухо в мивката.
Както и надпис с червило:
"Добре дошъл в прекрасния свят на трипера"
Бъчи, нямаш спирка, братче.
Чухте ли това?
Дано престане, иначе ще спя отвън.
Така ти се пада, като четеш тия простотии.
Сега разбирам защо са си тръгнали.
Той описва какво са направили със семейството, живели тук.
Момци, откачам ли? Или това е морзов код?
А... З...
Н... Я... М...
А... М... - Тъпотии.
К... Р...
А... К... А.
"Аз нямам крака"?
Господи.
Махни го, пълно е с болести. - Ти да не си ми майка?
Остави.
Нали не говореше сериозно?
Тапърт, ти поемаш тавана. Там ще имаме очи навсякъде.
Довечера ще спим в легла. Стойте близо един до друг.
Докато не разберем какво става.
Хайде де. Отваряй се.
По дяволите.
Някой да сподели нещо за снощи?
Момците бързаха да се ометат. - Някой разбра ли чия е мешката?
Тапърт я прерови. - Златно зъбче ли търсеше?
Тръпки ме побиват от него. Особено след Париж...
Стига. - Не си го видял как седи в локва кръв.
Шест или седем, 15 годишни, всичките ги беше изкормил.
Хитлеристчета. - Червата им на пода,
а той стои там с празен поглед. И тази ехидна усмивка...
Твърдеше, че са глътнали диаманти. - Показа ли ти някой диамант?
Ти как мислиш? Това разказвал ли съм ви го?
Как после вдигна ръце с връв около пръстите си.
Сещате се, като играта с конец? И направи ето така...
"Ти си на ход."
Замечтано. - Добре, значи е бавен.
И за да ме разберете напълно, вече беше оплел конците.
Знаете, в играта първите 10 хода са лесни, после става сложно.
Кой му е помогнал да направи 5 хода в стая пълна с мъртви деца?
Добре, че е на наша страна.
Май разбрах защо бързаха момчетата от предния взвод.
По радиото казаха, че оттук ще минат немци.
Пътуват от Нюрнберг към някакъв сборен пункт в Страсбург.
Имат камиони. И няколко дузини пешаци.
Мамка му. - Предлагам да съберем багажа
и да ги изчакаме в гората, докато преминат. Тук сме им на пусия.
Не можем. - Петима сме, срещу 50.
Ще ни избият. - Оставаме.
Супер. Добре.
Отивам на тавана да ги чакам.
Желаещи да помагат?
Юджийн?
Хайде.
Може да си поиграем на конец.
Не е хубаво да се говори зад гърба на хората.
Какво?
Какво е това, мамицата му?
Черна магия.
Жертвени олтари.
Твърди се, че Хитлер вярва в окултното.
Вярно?
Нацистите сигурно са извършвали ритуални убийства над сем. Хеулиг.
Извратени откачалки.
Ей. Ще ми помогнеш ли?
Да го преместим там. - Да, добре.
Държа го. - Готов ли си?
Едно...
Майната ти, копелдак! - Не бях аз.
Не ме доближавай!
Боже.
Чу ли това?
...ще горите във вечните огньове. Те идват за вас.
Ще изтрием усмивката... - Какво е това?
...разкъсаме и пожънем спомените ви.
Не вярвам във вещерството, но ако видя вещица на метла...
За едно и също ли говорим?
Ще откача направо. - Както и аз. Затова предния взвод
си плюха на петите от това място. Тук всичко е...
Прокълнато. Ако нямате по-добра дума за това.
Вижте, трябва да се чупим, преди нацистите да са цъфнали.
Сега пък какво?
А... К... О...
С... И...
"Ако си..." Т... Р... Ъ...
Г-Н-Е-Т-Е. "Ако си тръгнете..."
Юджийн, какво ти става?
Не го пиша аз!
Мамка му!
Ако си тръгнете, ще умрете!
Какво?
Щеше да е хубаво да са пълни с нещо, което ще ни е от полза.
Ще заключа входа, за да изглежда изоставено.
Ако дойдат да търсят храна... Знаеш какво да правиш.
Мерси.
Подминават ни. Подминават.
Проклятие.
Мамка му. - Кучият му син.
Граната! - Бъчи, не!
Юджийн!
Крис!
Крис, да му прикриваме гърба.
Не е тук! - Идваме, къде си?
Крис, къде си?
Прииждат!
Отвън!
По дяволите!
Не!
Това не е истина!
Винаги се прави на герой.
Колко морфин ни остана?
Достатъчно, ако се наложи.
Разкарайте тоя боклук при останалите.
Какво си направил, мамка му?
Няма да ме разберете.
Съблечете го и го хвърлете при останалите.
Какво означава "прокълнат"?
Определени хора да са призраци, където са умрели?
Или мястото на злото, порталът към демоните?
Не е ли злото измислено от човека? - Защо не си починеш?
Злото си е просто...
Това, което прави насилието да е забавно.
Преживяхме същото, каквото се е случило със семейството тук.
Фамилията Хеулиг, въпреки френския си кралски род, са криели евреи.
Но къщата попада в ръцете на нацистите.
Когато идват, разбиват вратата, децата бягат и се скриват.
Но намират г-н Хеулиг точно тук, в библиотеката.
Където немците го връзват за стола. Г-жа Хеулиг се е крила в кухнята.
Завличат я горе, където намират синът й, който се е криел на тавана.
Давят го във ваната, като я принуждават да гледа.
Намират дъщеря им, Кристина, да се крие в стаята на прислугата.
Завличат я на тавана, където я бесят.
Водят крещящата майка в библиотеката, където заливат съпруга и с керосин
и смеейки се го подпалват.
Струпали просто телата на купчина. Без да ги погребат, без нищо.
Затова ли са все още тук?
Защото не са погребани по християнски?
Скитат Земята с недовършени дела?
Ще видя как е Бъчи.
Спокойно, братко.
Свали го.
Баща ми беше млекар.
Майка ми е мъртва откакто се помня.
Падах си по страшните филми.
Сещаш се, филми като: "Абът и Костело срещат мумията".
"Младият върколак".
Детска му работа.
Колкото по-страшен, толкова по-добре.
След Нормандия видях и...
Вършех неща.
Споменавал ли съм ти, как не бях спал 5 дни, когато минавахме Щутгарт?
Цели пет.
Твърдят, че не е възможно, без да превъртиш.
След третия ден не знаех дали спя или съм буден.
Когато ми просветляваше, се чудех дали някога
изобщо ще съм нормален.
Това, с малките хитлеристчета беше същински кошмар.
И признавам, чувствах се силен.
Исках да счупя яйцата, преди да се излюпят.
Сякаш се реех над тялото си и наблюдавах
как режа главата на онова русо момче.
Сякаш не го правех аз.
Помня само...
как наблюдавах себе си там,
и как тялото се надигна.
Абсолютно безумие.
Все едно бълнувах.
И тогава това обезглавено тяло извади връв от джоба си,
протегна ръце и сплете конеца между пръстите си...
Какво да правя? Бях му отрязал главата, трябваше ли да съм груб?
Затова си поиграх малко с него.
После...
се отпусна и легна обратно на земята.
Почти съм сигурен, че беше сън.
Бях толкова уплашен,
че седях там с конеца между пръстите си с часове,
докато ти не дойде и не ме намери сред телата.
Бях забравил за този случай.
И вчера ти го припомних. - Да.
Кърк, не си източил ваната.
Тук съм да ти помогна.
Пусни ме!
Ей.
Просто сънуваше.
Колко можеш да издържиш без храна?
Какво ще правим, Крис? Никой не иска да е тук още една нощ.
Ще ни съдят за дезертьорство.
Ей, Тап. Можеш ли да намериш камиона на немците?
Няма смисъл, спуках му гумите.
Може би смяната ни ще пристигне скоро.
Да продължим, Бъч.
Следвала частта с квантовото заплитане. Долсвил.
Марсианецът обясни, че делата от един живот
се пренасят в следващия.
Така че...
Какво точно търсим? - Знам ли.
Мемоари, дневници, нещо което е било на сем. Хеулиг.
Мамка му. - Имаш ли запалка?
Да, горе е.
Учиш немски ли?
Сигурен ли си, че не искаш нещо да ми кажеш?
Има ли някой долу? - Какво има?
Докарайте си задниците веднага! - Това не е истина! Не е истина!
Не е истина!
Къде е проклетият морфин? Юджийн, морфина!
В аптечката е. - Не е истина! Бяхме ние!
Какво ние? Какво? - Бяхме ние, ние, ние!
Спомни си.
Слез долу.
Трябва да поговорим.
Няма да оставаме още една нощ. - Няма да напускаме поста,
а просто ще се преместим в гората. - Майната му на военния съд.
Това място е зла магия.
Трябва да ги погребем подобаващо. Да отидат на небето.
Или другаде. - Пише ли в дневника къде са телата?
Дай да погледна.
Не разбирам. - Естествено, на немски е.
Едно шампанско не можеш да си поръчаш. - Дитер пише ли къде са телата?
Ще проверя, ясно? Но сега трябва да се махнем оттук.
Всички ли искате да изгниете в карцера?
Да.
Всички да се приготвят за тръгване. Възможно най-бързо.
Така. Да синхронизираме историите си, преди да стигнем базата.
Нещо, като: Германците подпалиха къщата.
Няма да мине, ако видят, че е цяла-целеничка.
Май трябваше да я подпалим.
Май нямаше да ни позволи.
Продължаваме ли?
Може да пробваме с ези-тура.
Момчета, чели ли сте "Случката на моста Оун Крийк?
Цялата история се развива в ума на човека, който го бесят?
Ние сме мъртви. Раят е скапана работа.
Освен, ако не сме на другото място.
Помните какво казват? Че Ада е повторението.
В много култури Ада е мястото, където преживяваш греховете си
отново и отново. Цяла вечност. Капан на повторението.
Това не е нормално, човече.
Да се връщаме.
Сега се сетих, че не съм срал не помня откога.
Класическа свалка.
И аз не съм. От седмици поне.
Това не е възможно, нали? - Не.
Нормална ситуация, всичко е прецакано. - Тъй вярно, Снафу.
Добре, ще го кажа от името на всичките.
Ако утре си тръгнем и се върнем... - Едно по едно.
Би казал пияницата.
Това не е нормално, човече.
Да се връщаме.
Може компаса да се е скапал. - Да бе, и картата ли?
Няма да ни пусне да си тръгнем.
Ами, ако... Ако ги погребем, както предложи?
Провери ли за телата в дневника?
Последната страница липсва.
Трябва да се свържем с духовете. Да разберем къде са им останките.
Кекс ли ще им печеш? - За стъпките. Да ги проследим.
Вечрюлек.
Къде научи тази дума? "Вечрюлек".
Просто ми се върти... из главата.
Измислил си е дума от три. - Не, Дитер споменава тази дума.
Древно мюсюлманско поверие. "Ако не спреш злината,
то тя ще ти се върне десетократно."
Като, когато добрите бездействат злото пирува.
Да, но по-скоро като проклятие. - Защо Тапърт знае тази дума?
Какво искаш?
Момчета, помощ!
Момчета, помогнете!
Застреляйте я!
Убийте я, мамка му!
Застреляйте я. - Да застреляме какво?
Застреляйте я!
Не!
Франк, отляво! - Крис, влизаме!
1... 2... 3.
Тук са.
Какво намери?
Последната страница от дневника.
Готово. Да кажем молитва или нещо.
В това няма смисъл. - Кое?
Хеулиг не са французи, а афганистанци.
Укривали са десетки евреи в стените
и са похарчили цяло състояние, за да ги изпратят в Америка.
Рискували са живота си с подривната си дейност срещу немците.
Откога разбираш арабски?
Какво пише още? - Преди да умре,
г-жа Хелуиг извършва проклятието на ветрул.
Срещу мъжа, който стоял и гледал. Да го преследва до гроб.
Нека се съсредоточим над това, което вършихме.
Да приключваме.
Пръст при пръстта, прах при прахта.
И в долината на мрачната сянка ако ходя, няма да се уплаша от зло...
Хич не ми дреме за военния съд, важното е да не съм тук.
Амин за това.
Я ударете едно рамо тук.
Леко. Може да е капан.
Пури? - Заключени в сандък? Явно са скъпи.
Все тая, да изчезваме.
Момент. Дитер пише в последните редове за този сандък,
и след като го отварят спира да пише.
Какво сега? - Думите са се променили.
Вече пише друго. - Какво?
Погребението им дава сили.
Сили за какво?
Сили да възкръснат от мъртвите.
Край на почивката.
Не е истина! Това не е истина!
Остави ме. - Спомни си.
Спомни си! Това не е истина!
Кротко, синко. Спокойно.
Всичко е наред. Успокой се.
Две... - Дръжте го.
Кротко.
Оставете ме. - Отдръпнете се.
Оставете ме. - Спокойно, синко.
Дай ми това, преди да нараниш някого.
Ан, изкарай го. Не искам да се повтаря.
Спокойно, ако нищо не помниш. Скоро ще се оправиш.
Къде съм? - Намираш се в секретна база.
Помниш ли последния си ден в Афганистан, лейтенант?
Изчакай момент. Сега ще си спомниш.
Движение!
Каква е ситуацията? - Трябва да изведем доктор на ИДИЛ.
Информатор? - Да, даде ни сведения за 4 цели.
Изложи семейството си на риск, но сега го разкриха.
Значи е спасителна мисия?
Трябва да ги отведем в тайна квартира в Кабул. И сега ще го научат.
Целият ви отряд беше с тежки наранявания.
В болницата в Кандахар нямаше да оцелеете.
Умът е мощен лечебен инструмент, но при шока от парализа
и ампутация, може просто изключи и да умре.
Компютърната ни симулация е създадена да помага на войници
в посттравматичен стрес, докато се лекуват.
Къде е Бъчи? Защо не си спомням?
Съжалявам. Не трябваше да става това.
Кое?
Добре.
Играете си на конец, а?
Виждаш ли това? Беше за сина ми, искаш ли го?
Ти си с вързани ръце. Искаш ли го. Дръж.
Здравей, Пол. - Салам алейкум, Пол.
Заповядай на масата.
Докторе.
Това ли са всички? - Йелоу-Шест, остани при колата.
Какво става? - Денят, който не искахме да идва.
Името ти се появи в мрежата. - Какво? Какво стана?
Обеща да ни предпазиш. - Съжалявам, нямате време.
Вземете децата и паспортите, среща след 2 минути отвън. Действайте.
Ехо-11, прекратете мисията. Три наземни екипа ви приближават.
Имате 30 секунди да намерите укритие.
Отменят задачата, ИДИЛ идват насам. Три джипа.
Скрий ни в стените. - Какво?
ИДИЛ идват, не можем да ви изведем. Скрий ни в стената.
Скрийте се. - Насам, моля.
Кристина!
Влизайте. - Няма да стане.
Мисията е невъзможна. Изчакваме чалмите и пускаме дроновете след тях.
Дроновете ще дойдат, щом изчезнем.
Майната му, няма да вляза вътре. - Не мислиш, а изпълняваш!
Ами семейството? - Влизайте вътре! Веднага!
Мамка му.
Хайде, трябва да се скриете.
Давай, влизай.
Моля, заповядайте.
Благодарим за поканата.
Сядай.
Четири пъти преглеждаш членове на съвета на Шира,
и четиримата биват убити с дрон.
Помогни ми да разплета тази мистерия.
Заклевам се, на никого не съм казвал.
С никого не съм говорил. - Но докладите за теб растат.
Използваш трудни за намиране лекарства. - Взимам какво мога от клиниките.
Успокоително е, защото подозрителните биха казали, че са от американците.
В замяна на информация, например.
Не, не.
Дръжте децата. - Не, моля ви!
Оставете ги!
Те са невинни!
Не! Заклевам се в Аллах. Не съм толкова глупав.
Не бих изложил семейството си на риск!
Оставете баща ми намира!
Свършено е с теб!
Ще си платиш за това!
Всички ще горите в Ада!
Дроновете са на позиция. Никой да не мърда.
Ще се видим на военния ми съд.
Не сме били тук.
С цялото ми уважение, майната ви, сър.
Дръжте ги под око, не ги изпускайте.
Бомба!
Господи, Боже!
Трябва да ги спасим, преди да е станало късно.
Ами те, все още ли са във Франция? Защо ни поставихте в шибаната война?
Сценарият с Втората Световна е най-ефективният начин за сближаване.
Това симулацията не го може.
В течение на 6 седмици всички вие се развивахте.
Невероятен лечебен процес, независимо от преживяното.
Преди няколко дни, Бъчи Мартинсен неочаквано се пробуди от комата.
И когато видя тялото си мозъкът му просто изключи, затвори очи и почина.
Опита се да ни каже, че това не е истинско.
Както и сърбежа. - Сърби ли те?
Не, в симулацията. Кърк постоянно си чешеше краката.
И морзовия код, който чух... Бил е съобщение от нас самите.
"Аз нямам крака." Подсъзнателно разкривахме истината.
Както и "Ако си тръгнете, ще умрете!" Не е било заплаха, а предупреждение.
Разговаряли са на подсъзнателно ниво, това е...
Забележително. - Да, и опасно.
Трябва да можем да го спрем. С повече неврони към централния лоб.
В симулацията ви има духове, нали знаете? В машината ви има духове.
Или компютърен вирус, или програмиста я е настроил на филм на ужасите.
Как така? - Не е ли част от програмата?
Не сме ли аватари на предишни бойци?
Повтаряме техните мисии? - Господи, съвсем не.
Симулацията е добронамерена. Тя трябва да ви изведе от реалния свят.
Ами думата "вечрюлек"?
Какво? - Всички вие си я шепнете понякога.
В интернет пише, че е мюсюлманско проклятие.
Какво става?
Докара ли сме сем. Хеулиг с нас.
Съживихме ги, дадохме им сили. - Това е програма, нищо не е истинско.
Истинско е, щом се правите на Господ. Молитвите и всичко.
Пратете веднага екип.
Трябва да ме върнеш там. - Не, ще те успокоя.
20 милиграма Профазол. - Върни ме, мога да ги спася.
Не знаем какво им причинихме, показваха ни, но не ги разбрахме.
Убеди се сама. Спомените ми от Афганистан там ли трябва да са?
Добре, връщам те. Но какво ще правиш? - Ще се изправя пред съдбата.
Да изкупя греховете ни, преди да е станало твърде късно.
Направи го. - Добре.
Инициализиране на симулацията. Симулация заредена.
Потискане на паметта завършено.
Крис, чуй ме. Паметта ти ще се заличи. - 10... 9...
8... 7...
6... 5...
4...
3...
2...
Едно.
Какво искаш?
Превод и субтитри Наталия Георгиева
© 2020 Translator's Heaven subs.sab.bz