Нашия следващ гост е феномена в катеренето без предпазни средства,
моля, посрещнете Алекс Хонълд.
Ето какво не разбирам,
една малка грешка, едно малко подхлъзване, падаш и умираш.
Да, мисля, че добре сте разбрала.
Да. - Да.
Смятам, че всеки от нас може да умре във всеки един ден.
Соловото катерене прави усещането много по-непосредствено и по-осезаемо.
Друго ли е усещането да си горе без въже?
Когато се катериш без въже, това очевидно
има сериозни последици и изисква много високо ниво на концентрация.
Преживяването е съвсем различно.
То не е като да правя нещо насила,
докато не се случи нещо лошо.
Аз не го гледам от тази гледна точка.
Но може би затова е опасно за мен.
Може би съм твърде близо и не мога да видя, че се насочвам към пропастта.
Добре.
Обичам да разграничавам риска и последствията.
Когато правя тези трудни изкачвания се опитвам да мисля, че риска,
шанса да падна е доста малък,
въпреки че последиците са изключително тежки.
И това ми харесва в катеренето без осигуровка,
че нещо, което изглежда трудно и опасно, да го направиш безопасно.
Мислите ли, че като катерач, това влияе положително или отрицателно
на личния ви живот?
На личния ми живот? - Да.
Мисля, че като цяло е отрицателно.
Постоянно пътувам и живея в кола.
Да поговорим за някои от вашите приключения в катеренето.
Историческото изкачване без осигуровка на Муунлайт Бътрес.
Когато го изкачих, беше нещо революционно, екстремно.
Но за мен винаги е било лесно и доста безобидно.
Но не спряхте до там, защото следващото предизвикателство беше
беше Халф Доум (Полукупола).
Халф Доум беше огромна стъпка за мен, защото беше два пъти по-голям от всичко,
което съм катерил.
Катеренето без осигуровка е толкова опасно, че по-малко от 1%
от катерачите го опитват.
Алекс е направил повече от 1000 изкачвания,
но нито едно не е по-трудно от това.
На някои места доста се уплаших и тогава започваш да изпадаш в паника.
И тогава трябва да се стегнеш.
Какво следваше в катеренето?
Не знам, в смисъл мислех за Ел Капитан (Ел Кап)
от години и всяка година го гледах и си казвах:
"Това наистина си е страшно".
Никога не съм го искал наистина, или винаги съм го искал, но
винаги съм си казвал: "Това е много страшно".
Наближавам най-красивата долина на земята.
Спомням си, че идвах в Йосемити като дете и татко винаги имаше един малък
хладилник в багажника и ядяхме бисквитки в студеното мляко
и седяхме на някоя от скалите на Панорамния път, която е
най-грандиозната гледка към Йосемити.
Щом видите Ел Кап, си казвате: "О, ето го, много е вълнуващо!"
Ел Кап е най-впечатляващата стена на земята.
САМ НА СКАЛАТА
НАЦИОНАЛЕН ПАРК "ЙОСЕМИТИ" КАЛИФОРНИЯ
ЕСЕНТА НА 2016 Г.
Наистина обичам да съм в микробуса.
Сега се чувствам още по-комфортно в микробуса, защото съм живял
9 години в него.
Първият ми микробус, всъщност откраднах семейния миниван.
Баща ми умря, когато бях на 19 и напуснах училище.
Имах някаква застраховка живот.
Стигаше ми да оцелея.
Преди 6 години живеех на паркинга на един супермаркет и харчих 88 цента
за вечеря всяка вечер.
Животът в микробус е страхотен, но понякога би било хубаво да има баня
и поне да вземеш душ.
Сега, доколкото чувам, имаш приятелка.
Стремя се към една. - Стремиш се?
Искам да кажа, че държи да остана такъв, какъвто съм.
Ще видим.
Да, вероятно ще имам много приятелки в живота си,
но от гледна точка на катеренето и постиженията в живота,
винаги ще избера катеренето пред една жена.
Поне засега.
Колко пъти си изкачвал Ел Кап? - Вероятно към 40.
А без осигуровка? - Не и никой не е.
Защо още не си го направил?
Виж го, искам да кажа помисли, това е страховито.
Не знам, искам да кажа, че съм мислил за това от 2009 и всяка година от 2009
си казвах: "Това е годината" и всяка година току да го кача и си казвам:
"Това не е годината прецакана е."
Затова си казвам: "Ох", но въпроса е, че никога няма да бъда доволен,
докато накрая не опитам.
Защото ако положа всички усилия и си кажа отново: "Всичко е прецакано",
значи това може би не е за мен, а за някои бъдещи поколения.
Или за някой, който няма за какво да живее.
Когато мислех за Ел Кап преди, по цялата стена имаше въпросителни.
Като че не съм сигурен в тази стъпка, в онази стъпка,
че не знам за конкретната издутина, всички тези неща
ме влудяваха.
Ако крайната цел е да изкача Ел Кап ми трябва хубава карта какво е нужно
като ментален образ, какви са твърдите части, къде са,
до какво ще доведат.
Щом ще го правя, "Фрийрайдър" изглежда най-добрия маршрут.
Какво става пич?
Здрасти.
Мога да го сложа и направо върху коланите.
Искаш ли ти да водиш по Фрийбласт (зона от Ел Капитан) или аз?
Дай да го направим както по-рано, по-добре ти води по Фрийбласт.
Ще се кача, доколкото мога.
Да.
Томи току що пристигна и те тръгват по Фрийрайдър.
Добре.
Ще се опитам да снимам вертикалното качване, хоризонталното и после
изчезвам по най-бързия начин. - Добре.
Имаме ли достатъчно въжета за всичко това?
Да. - Добре.
Идеята да изкача Ел Кап с Томи Колдуел
беше да усетя маршрута и да си го представя.
Да видя кое изглежда опасно и кое не.
Боже.
Виж онези въжета от първото изкачване.
Томи е моят герой още от дете.
Нямах негови снимки в стаята си като малък,
но исках да се сравнявам с него.
Томи показа, че е възможно свободно изкачване на Ел Кап.
Томи изследваше всеки детайл на стената.
Повечето от маршрутите, които е създал по Ел Кап не са повторени,
защото са много тежки.
И така най-накрая всичко завърши със "Стената на зората",
неговия многогодишен проект.
Може би най-трудната голяма стена в света.
Бях обсебен от Ел Кап от години.
Ел Кап е невероятно голям, някак неразбираемо огромен.
Това са 975 м. чист гранит.
Като го гледате, изкачването му изглежда невъзможно.
Разбирам защо Алекс е обсебен.
Ел Кап е обсебил поколения алпинисти.
Мисля, че за първи път е изкачен през 1958 г. от Уорън Хардинг
и им е отнело 46 дни за 16 месеца, защото от един път не се е получило.
Трябвало е да завинтват винтове в гранита и да се изтеглят нагоре.
И оттогава това е център на вселената за скално катерене.
20 години от живота си катерех Ел Кап, но никога без въже.
Няма място за грешка.
Представете си нивото на успех на олимпийски победител в атлетиката,
който ако не спечели злато умира.
Това е почти същото като да изкачиш Ел Кап без осигуровка.
Трябва да го направиш перфектно.
Днес проигравам много различни сценарии,
мисля върху движенията, мисля за положението на тялото
и най-много от всичко мисля как бих се чувствал,
в това положение без въже.
Има много неща, които физически можете да направите с въжето.
Боже.
Но като се замислите, че няма да има въже, си казвате:
"Не знам дали бих искал да се доверя на тази малка опора."
Боже, краката ме болят, задъхвам се и ръката ме боли.
Изтощен съм.
Отказваме се.
Когато мислиш за нещо с години, това е дълго време,
имайки пред вид идеята да не го обсъждаш с никой.
Особено с някой като Томи.
Когато се катерех по "Ендюрънс корнър" и през ръба
погледнах надолу си казах: "Пич, това изглежда страшно".
Тази част е много открита и това е хубаво.
Виж, все пак има за какво да се хванеш.
Да.
На Фрийбласт имаш няколко движения, където
целия ти живот зависи от една опора на крака.
Изкачването без осигуровка е необичайна дейност.
За тези изкачвания не се говори.
В смисъл, че съм направил всичките си изкачвания без да кажа на никой,
защото не искам да се напрягам допълнително.
Заради идеята да изкача Ел Кап непрекъснато ми задаваха въпроси
"Искате ли да го направите?" И аз винаги казвах:
"Не, може би, ще видим. Нищо не се знае."
Но дълбоко в себе си си казваш: "Да, естествено."
Много съм придирчив към храната.
Когато бях на 19 или 20 или добре, между 20 и 24, реших основно
че трябва да почна да ям зеленчуци и така систематично се запознавах с тях
един по един, което работеше добре, сега ям всичко.
Спрях да ям месо преди 3-4 години, най-вече по екологични причини.
Когато спрях, се запознах малко повече и с етиката на всичко това.
Ще видим какво ще излезе.
Да, сигурно има много хора, които вероятно мислят, че е ужасно,
че ям косервирани домати и яйца.
Като пораснах, не обичах да ям странни храни,
не обичах насекоми, дразнех се.
Трябва да съм бил доста срамежливо дете.
Малко мрачно, според мен.
Може би "меланхолично" е точната дума.
Помня, че много обичах да си играя с Лего и да играя компютърни игри
и веднъж започнал скално катерене, бях по цял ден в залата.
Като цяло нямах много хобита и интереси.
Определено не бях "готин".
Израснах в Сакраменто и в гимназията, в която ходих, бях
в международна бакалавърска програма,
там всички бяхме интелигентни деца.
Все пак беше хубаво да си в уединение,
защото цялата програма беше съсредоточена около това.
Определено имаше период, когато започнах да се катеря повече навън,
започнах да пътувам, да ходя на къмпинги,
но много се страхувах да говоря с непознати.
Така правех много изкачвания без осигуровки или се катерех сам,
просто защото не познавах никого и не исках да говоря с непознати.
Страхотно е, надминах себе си.
Пикантното чили наистина му придава нещо.
Като дете обичах да се катеря по дървета и сгради, да си играя така.
И когато ходех на училище, също се катерех по всички покриви и по всичко.
Да.
То си е вид сплашване да го говориш на деца.
Както в гимназията се притеснявах да застана пред целия клас.
Но го преодоляваш и усещаш, че ти става приятно.
Не знам.
Има въпрос. - Да?
Как се чувствате, като станахте известен,
като превърнахте хобито си в кариера?
Мисля, че най-доброто нещо в живота е да правиш това, което обичаш най-много
и то да ти стане работа, от която да си изкарваш прехраната.
Много е хубаво, че вече ми плащат да го правя. Да?
Колко пари имате?
Имам вероятно около 40 долара в портфейла си.
Не, имам прилична сума.
Да кажем като един средно успешен зъболекар, нещо подобно.
Г-н K.?
Алекс, можеш ли да ни разкажеш малко за твоята фондация и какво правите?
Да, започнах с нестопанска цел, преди около четири години.
Нека да видим част от клипа и ще получите представа за това.
Катеренето ми позволи да пътувам по целия свят,
което ми отвори очите да видя как живее останалата част от света.
Видях всички тези хора, като милиарди други на Земята
без достъп до електричество.
Така основах моята фондация, в нещо като опит
да балансирам космическите везни.
Дарявам около една трета от годишните си приходи чрез фондацията
за екологични проекти, проекти като соларни панели и такива неща,
неща, които помагат на бедните, но помагат и на Земята.
Пристигна.
Здравей. - Здрасти.
Срещнах Сани при промоцията на книгата в Сиатъл.
И оттогава излизаме.
Мисля, че това е първата ни среща в Лас Вегас и мисля, че катерим
много лесно зедно всички стъпки нагоре.
Заведох я на този висок маршрут, защото знаех, че ще и хареса.
Тя катерач ли е?
Не точно катерач.
Сега започва и е трудно да я нарека катерач.
Виж, точно пред нас има една вдлъбнатина във формата на сърце.
Да. - Вляво е Фрийрайдър.
Това е цялата долина, ние се движим от тук.
Долината се простира от тук до тук,
основните скали са между това и това.
Добре, може би трябва да прочета това.
Не.
Алекс произнесе реч в Сиатъл през декември миналата година.
Не знаех нищо за него и се появих.
Чакай, на половината снимки си с една и съща тениска.
Знам.
Ох, Алекс.
Така е, защото няма кой да ми помага с гардероба.
И тогава, когато ми подписа книгата, му дадох номера си.
САНИ МАКАНДЪЛС
Което беше нещо като шега с приятел, но тя претърпя развитие.
Намирах, че е сладък, но и много честен и това ме привлече.
Леле, виж колко е несигурно.
Освен това е забавен и странен.
Странен и това ми е интересно.
Позираш с дърво? - Не се клати.
Цялото се клати, какво говориш?
Само за теб.
Чакам. Добре.
Когато комарите започнат да те хапят, спокойно започни да се катериш.
Отпусни григри-то.
Чакам.
Добре, както ти е удобно.
Да бъдеш с момиче в микробуса е чудесно.
Тя е сладка, малка, оживи пространството
и не заема много място.
Прави живота по-добър при всяко едно положение.
Алекс, държиш ли ме здраво?
Изнервящо е.
Когато спусках Алекс, го гледах как слиза в последния етап,
как въжето мина право през Григри-то, през ръцете ми
и направо от григри-то той падна на земята.
Вината беше моя, че не гледах края на въжето.
Казах си: „Боже мой, какво направих?"
На рентгена не се видя много, но след скенера казаха,
че има две фрактури от натъртване.
Но са само отгоре, а не отдолу.
Веднага след като това се случи, исках да се разделя с нея.
Казах си: "Това е лошо за катеренето ми."
Тя каза: "Това наистина ли ще подобри живота ти?"
Аз казах: "Не, вероятно не."
Ще бъде малко неприятно.
Аз казах:
"Мисля, че можем да го преодолеем и мисля, че можеш да имаш всичко.
В смисъл, че можеш да имаш постоянна приятелка и катеренето."
Издишай.
Оказа се, че контузиите не са сериозни.
Казаха, че мога да се катеря, но да гледам да контролирам болката.
Но си беше малко прецакване.
Защото познавам хора, които паднаха от големи височини и оцеляха,
паднаха през дърво и всичко беше наред.
И сега си казвах: "Не знам, мисля, че няма да се оправя."
И като си представях как падам от около 50 метра,
осъзнах, че тялото ми ще избухне при удара.
ЛЯТОТО НА 2016
ЖДРЕЛОТО ТАГИЯ - МАРОКО
През 2012 г. бях тук за първи път, точно преди да замина за Йосемити
и това беше най-добрия ми сезон в Йосемити досега.
Какво беше това Алекс?
Казах ти, че си на половината път и въжетата изглеждат добре.
Да, хубава скала.
Мисля, че изкачването ми тук в Мароко, е добра тренировка за Ел Кап.
Това ще го укрепи, ще го направи по-добър движейки се през планината,
ще се почувства готов.
Да се движиш из планините с Алекс е пристрастяване.
Отношението му към риска те кара да се чувстваш непобедим,
което е емоционално привлекателно, но не мисля, че е най-умното.
Катеренето с Алекс е като някакъв порок.
Това е като пушенето на цигари с бира или нещо подобно.
Сякаш не искам да го правя, но понякога си го позволявам защото е приятно.
Да, пич! - Да!
Ще ми прочетеш ли днешните бележки?
Пише: "Стена 7C+, едно падане, две задъхвания, трябва още фитнес."
Пишеш ли някога неща като: "Видях най-голямото хвойново дърво"?
Не, не и в дневника за катерене.
Липсва ми кучето. - Не.
И майка ми. - Не.
Не. - Добре.
Добре, Джим ще ви последва до някъде,
Клер ще ви вземе от дъното на дерето и ще ви закара в основата.
Добре.
После ще снимаме на стената.
Значи след като ви подминем, тръгвате към основата на хълма?
Да. - С Джими работим от 10 години.
Катерили сме се по целия свят.
Правим тройна връзка нагоре, нали?
В смисъл, докато стигнем Йосемити, ще бъдем както Шейн казва "закачени".
Екипът, който Джими събра е само от професионални катерачи.
Най-добрият възможен екип за този тип работа.
Казвам си "Това е феноменално."
Все едно се катеря с всичките си приятели.
Майки, трябва да сложим някой тук, защото ако се наведеш,
можеш да видиш целия маршрут.
Тогава нека оставим 100 метра там и 1200 метра тук.
Удвои го.
Познавам Алекс откакто започна да се изкачва в Йосемити през 2008 или 2009 г.
Снимал съм Алес десетина пъти когато се изкачва без осигуровка.
Прекарвали сме заедно и няколко зими долу в Южна Америка.
Така че времето има смисъл. Прекарал съм доста време с него.
Затова ме е страх, защото не искам да видя, че нещо ще се случи на Алекс.
И това е една от причините, че почти отказах тази работа,
мися, че и Джими преживява същото,
"Наистина ли искаме да бъдем част от това?"
Винаги съм се двуомял при снимането на филм за изкачване без осигуровка,
само защото е опасно.
Трудно е да си представиш, че твоя приятел Алекс, катери нещо много опасно
и ти правиш филм за това, което може да го накара
да направи нещо и да заснемеш как пада и умира.
Трябва да работим над това и да разберем че това, което правим, е нещо, с което
можем да живеем, дори и при най-лошия сценарий.
Странно е, че хора, които знаят много малко за катеренето казват:
"Щом казва, че може значи е напълно безопасно."
И тогава хората, които наистина знаят какво точно прави са учудени.
Баща ми винаги казваше: "Не искам да се катериш по леда.
Не искам да си без осигуровка". - Чудя се на баща ти.
Когато беше на моята възраст, 20 или 30 приятели му умряха в планината.
Сега аз съм в тази ситуация, че имам 30 или 40 приятели, умряли в планината.
Толкова много? - Да, скоро ги броих.
В смисъл не точно приятели, но хора от нашата общност.
Да, хора като Кайл Демпстър и наскоро Скот.
Хора, които съм срещал.
Нямам наистина някой близък, който да е загинал.
Не знам.
Мисля, че всеки, за който катеренето без осигуровка е важна част от живота му,
сега е мъртъв.
Джон Бакар беше пионер в така нареченото катерене без осигуровка.
Загина миналата седмица, падайки от скала на 52 години.
Със съжаление ви съобщаваме за смъртта
на американския катерач Шон Леъри.
Шон намери смъртта си в Юта и беше намерен преди няколко дни.
Дерек Хърси се катереше в долината Йосемити.
Тялото му беше намерено в събота сутринта.
Херси се катереше както обикновено сам, без въжета.
Мисленето на повечето хора, които преминават границите е:
"Майната му, да става каквото ще."
ДИЙН ПОТЪР 1972 - 2015
Мисля, че всички, които се катерят така, тренират ума си.
Те не се вълнуват емоционално като обикновените хора.
Не знам научното обяснение, но вероятно е повече продукт
на миналото, отколкото да е просто нещо генетично.
Имаше много спекулации за това как се справям със страха
и как мога да се катеря без осигуровка.
Хората си казват: "Добре, сигурно е търсач на силни усещания.
Трябва да има нещо нередовно."
Ето защо, когато един писател се свърза с мен да направя ЯМР,
мислех, че ще бъде добре да го направя,
и да видя какво всъщност става.
Ще сканираме мозъка ти, за да видим дали структурно всичко е наред.
Сега да започнем със задачите.
Не забравяй да натискаш бутона всеки път, когато се появи нова снимка.
Добре.
Ще видим, може би ще се окаже, че съм някакъв изрод или нещо подобно.
Имах няколко бивши приятелки които твърдяха, че имам
разстройство на личността или нещо подобно.
Нещо не е наред с мен.
Емоционално стабилен? Съгласен съм.
Гениален, задълбочен мислител?
Несъгласен.
Склонност за вина у другите? Съгласен донякъде.
Изкачване по стръмна планина би било твърде страшно за мен?
Имам проблем да контролирам импулсите си.
Депресиран ли е?
Мозъкът ми читав ли е?
Мозъкът ви е читав и е доста интересен.
Тези две точки в горната част на монитора, са амигдалата.
Интересното е, е амигдалата ви изобщо не беше активна.
Изглежда, че нищо не се случва в мозъка ми.
Мислите ли, че амигдалата ми не работи?
Амигдалата ви работи, просто се нуждае от много по-високо ниво на стимулация.
Неща, които са стимулиращи за останалите, не влияят на вас.
Може би амигдалата ми е уморена от толкова години дразнене.
ЕСЕНТА НА 2016
ЕЛ КАПИТАН НАЦИОНАЛЕН ПАРК ЙОСЕМИТИ КАЛИФОРНИЯ
ЕТАП 6 ЗОНАТА ФРИЙБЛАСТ
Чувствам се доста подготвен физически, но има и психологически елемент.
Голямото предизвикателство е да контролирате съзнанието си.
Защото не можете да контролирате страха, само се опитвате да излезете от него.
О, не, Съжалявам, Алекс!
И когато хората казват, че се опитват да потискат страха, аз го гледам различно.
Опитвам да разширя зоната си на комфорт с непрекъснато практикуване на движенията.
Работя чрез страха, докато той вече не е страшен.
Не, не, не!
Много е хлъзгаво.
Но Фрийбласт ми ходи по нервите от години.
Стоиш на тънки ръбове, малки промени в текстурата на скалата.
Ако се подхлъзнеш, ръцете ти не могат да те задържат.
Само тези две опорни точки те делят от падането
и когато стъпиш, е само една.
Днес изглежда много по-добре от вчера, но ще видим.
Паднах от около 9 метра.
Бяхме там, горе вързани, Сани ме осигуряваше и просто паднах.
Не знам, дори не знам как, просто паднах.
Покажи ми колко можеш сам да го движиш нагоре и надолу.
Като че ли...
Струва ми се, че си си изкълчил глезена. - Добре.
Нарича се изкълчен глезен, но малко или много навяхването
означава скъсани връзки. - Да.
Това е.
Това какво означава по отношение на катеренето и другите неща?
Искам да кажа, ако го обездвижа може ли да ходя?
Да, но трябва да останете неподвижен първите няколко дни.
Да.
Но след това трябва укрепване и терапия.
А мога ли да влоша положението, ако го движа?
Вероятно би могъл, ако е твърде много и твърде скоро.
Чакай, няма да го носиш постоянно.
Аз мога да се притеснявам колкото си искам вътрешно,
но ако той не го направи, ще съжалява.
Ако с Алекс бяхме женени и имахме деца, щях да съм много по-склонна да кажа
кой риск според мен е приемлив и кой не.
Трябваше да си обуе обувката.
Упорит. - Упорит.
Мисля, че щом ходиш, си добре. - Добре съм, но защо?
Докторите казаха, че трябва да се упражняваш. Хайде.
Искаш ли диня?
Добре, че имаш робиня да те обслужва.
Много съм въодушевен.
Добре, искаш ли след като го направя, без значение как, да кажеш:
"Защо го направи така?" - Искам само диня.
Искаше ми се да обвиня Сани в известна степен, защото
ти казваш: "Все едно."
Не съм се наранявал от 7 години
и когато запачвам да излизам с момиче, което не се катери,
изведнъж започвам да се наранявам непрекъснато.
Все едно отсече дърво.
Когато кажат "активно възстановяване", това не означава, че ходиш навсякъде.
Бих била по-щастлива ако не се катери без въжета.
Благодарна съм, че никога предварително не ми е казвал,
че ще се катери без осигуровка.
Бих могла да му се скарам и да кажа: "Не трябва да правиш това"
и да го отчуждя и той щеше да се отчужди, защото това е целия му живот.
Мисля, че когато се катери без осигуровка, тогава се чувства най-жив,
най-добрият. Чувства се най-добре.
Можеш ли дори да си помислиш да го отнемеш на някого?
Аз не.
3 СЕДМИЦИ СЛЕД ТРАВМАТА
Успях да стоя на един крак, докато си слагам колана и обувките
и го преживявам като малка победа.
Не съм слагал обувките за катерене от злополуката.
Много е подут. Много чувствителен.
За съжаление, катеренето на пукнатини изцяло зависи от глезените.
А Фрийрайдър е 600 метрово катерене по протежение на пукнатината.
Всички мои приятели, които сериозно са си навяхвали глезена казват:
"О, трябва да минат поне 6 месеца, докато се оправи."
Ако не мога да го направя през следващия месец,
времето ще се промени и ще трябва да чакам следващата година.
Спомням си, че преди няколко години ми каза, че никога
не е падал неочаквано в живота си а сега се случи 2 пъти миналия месец, например.
Но когато чуете такива неща, малко се чудите.
Сънувах този сън в нощта, преди да ми се обади,
как обикаля къщата ни да ни търси и плаче,
което ме учуди, защото Алекс не плаче.
После ми каза, че е паднал при катеренето без осигуровка и започна
да ми показва всичките си наранявания, като си нави ръкава
и в съня ми една кост просто падна от ръката му и всичко беше изцапано.
Беше много цветист, но много смущаващ сън.
И на следващия ден ми се обажда и ми казва, че се е наранил.
Здравей Ингрид.
Понякога, един по един.
Здравей, какво става?
Здравейте, момчета. - Какво става, Фиц!
Здравей, Томи, здравей Фиц! - Ще издълбаеш ли една тиква?
Добре, така е добре.
Това се хвърля.
Алекс каза: „Не искам да имам нищо общо с дълбаене на тиква
и няма да дълбая нищо, мразя празниците."
Обичам да се забавлявам, когато се забавлявам.
Не обичам да ми се казва, че сега е моментът да се забавлявам.
Да, мисля, че не трябва повече.
Той се върти.
Не знам. Държиш ли го здраво?
Сложи ми го още веднъж в окото и ще те изпусна.
Защо не иска да ни види?
Шегувам се, няма.
Трябва да го вдигнеш малко по-високо.
Довиждане Том.
Много те е страх. - Защото съм притеснен.
Никой в моето семейство не се е прегръщал, когато съм бил малък.
Трябваше да се науча как да се прегръщам, когато бях на 23 години.
Защото си казвах: "Всички се прегръщат, може и аз да се включа"
и тогава започнах да се упражнявам. Вече прегръщам доста добре.
Да. - Виждаш ли, че тиквата е микробус?
Виждам. - Важен микробус.
Това котка ли е?
Аз направих котката. - Хубава е.
Всичко направих сама.
Честно, точно така изглежда. Изглежда ужасно.
Историята за думите с буквата "Л", като "любов" е,
че никой от семейството ми през целия ми живот не е използвал
тази дума.
Майка ми говореше на сестра ми и на мен цял живот на френски.
Тя беше учителка по френски и затова казваше "Je t'aime" или каквото и да е,
а баща ми не говореше за нищо.
Никой не беше емоционално привързан към Чарли.
Чарли вероятно имаше това, което днес наричаме синдром на Аспергер.
Манията на Чарли е това, което всички наричат мономания.
Той обичаше да пътува.
Живееше за да пътува, като Алекс живее да се катери.
Когато не пътуваше, нещата бяха зле.
Когато Алекс правеше нещо, го наричахме с обидни думи,
"Тъпанар, не го прави така", беше унизително.
Ако разбереш колко струваш на тази възраст,
мисля, че ще го знаеш завинаги.
Аз не го помня.
Мисля, че татко не е унижавал никого.
Мисля, че баща ми беше като плюшено мече, но беше доста намръщен.
После, след като се разведоха и двамата бяха
много по-щастливи и всичко изглеждаше страхотно, но той почина другото лято.
Жалко, че не успя да види как всичко се разигра,
защото положи толкова усилия да поощрява катеренето ми.
Но кой знае, може би мама мислеше, че ни задържа,
не ни оставя да разгърнем целия си потенциал,
знаеш какво имам предвид?
Любимата фраза на мама е: "Presque ne compte pas",
"Това не се брои" или "Не е достатъчно добре".
Без значение колко добре се справям нищо, не е толкова хубаво.
Бездънната яма на самоунищожението.
Все пак определено за мен беше мотивация за някои изкачвания.
Пристигнахме.
Все още не разбирам какво се случи, та падна, ти разбра ли?
Трябва да е имало нещо.
Не знам защо паднах, знам само, че кожата ми беше твърда и суха.
Ръмеше и беше ветровито.
Странно е, че той дори не казва, че знае какво се е случило.
Казва: "Изведнъж паднах", което ме изненадва, защото той винаги е нащрек.
Или може би не е винаги напълно наясно.
Алекс продължава да казва, че има този щит, когато се изкачва и мисля,
приятелите и членовете на семейството му трябва да имат същото.
След случилото се, независимо по каква причина, това ме разтърси дълбоко.
Обикновено бих казал: "Случи се. Той е звяр, ще се оправи."
Но...
просто съм малко стресиран от всичко това.
Вижте, аз също не искам да падам и да умирам,
но има удоволствие когато предизвикаш себе си и правиш нещо добро.
Това чувство се увеличава, когато със сигурност си изправен пред смъртта.
Не можеш да сбъркаш.
Ако се стремиш към съвършенство, качването без въже е най-близкото.
И е хубаво да се чувстваш перфектно, поне за момент.
Приятелите ми казват: "Това би било ужасно", но ако умра при злополука,
ще кажат: "Много жалко", но живота продължава и ще са добре.
Имах много такива проблеми и с момичетата.
Казват: "Тревожа се за теб", аз им казвам: "Недей."
Защото, ако ме няма, няма значение, ще си намериш някой друг,
това не е проблем. Не знам.
Може да съм много безчувствен.
ПЕТ СЕДМИЦИ СЛЕД ТРАВМАТА
Кракът ми се оправя, но още е малко подут.
Въже!
Страхотно спускане.
Сега просто слизаме надолу по скалата.
Прекарахме си страхотно.
Ако погледнете обективно на изкачването на Ел Кап, има приблизително 6 сектора,
които ме тревожат най-много.
Още в началото изкачването е несигурно.
После идва Фрий бласт, сектор 6, откъдето паднах, което явно не е добре.
После спускането до Холоу Флейк.
После идва Голямата пукнатина,
която изисква много упорит, тежък стил на катерене.
Когато си в Голямата пукнатина една част от теб винаги е удавена в планината.
Представяш си най-лошия Пилатес в света
и как някой те бичува и от време на време дере с шкурка тялото ти
казвайки ти да държиш позата, а ти повръщаш
и че ако не задържиш позата, ще умреш.
Ендуро Корнър, сам по себе си ще бъде най-трудната част
от почти всяко голямо изкачване без въжета, което съм правил.
Краката ви нямат някаква специална поддръжка.
Това, което ги държи на скалата е набирането, което правите с ръцете.
Колкото по-голямо е набирането с ръцете, толкова краката са по-прилепнали.
Най-голямото изискване за ръцете по целия маршрут.
Щом сте изкачили 750 метра до Ендуро Корнър, значи сте доста уморен.
Но частта, която винаги ме е притеснявала е опасната, най-тежка част.
За да я преминете, значи сте изкачил Болдър Проблем или Тефлон Корнър.
На 600 м. над земята и от двете съм падал много пъти, вързан.
Тефлон Корнър, който е 90-градусов ъгъл като от стъкло,
който е изключително хлъзгав, просто ме изпълва с ужас.
Притиснати към двете му стени, краката ми са на стъкло, дланите са на стъкло
и се опитвам да правя микро намествания за да подържам баланса си центриран,
така че да мога да натискам равномерно от четирите му страни.
Тогава си представям 750-метровата бездна под мен,
което е лудост само като си го помислиш.
Алтернативата е Болдър Проблем.
Но Болдър Проблем има 3-метрова зона, която е невероятно трудна.
Това е много сложна серия.
Дясната ръка ви е на гънката, лявата ръка на страничната издатина
и после слагате десния крак в трапчинката.
Дясната ръка се хваща за вдлъбнатина, левия крак е в малка ниша
и после се изтегляте на левия крак натискайки палеца.
Това е най-трудното захващане по целия маршрут.
Държите се може би на половин палец.
После прехвърляте двата си пръста над палеца, сменяте краката,
левия крак се придържа към тази наклонена черна опора.
Разменяте палците.
После се протягате наляво към големия скосен хват, който прилича на хляб
и на пипане е зърнист.
От тук може или да се отблъснете или да се хванете с две ръце за отсрещната стена.
Някак е по-разумно да напарвите скок с две ръце, защото скачате
към хубав ръб и ще имате за какво да се хванете.
Но идеята за скокове без въже изглежда направо нечувано,
в смисъл, че го пропуснете.
При каратисткото отблъскване усещате, сякаш падате върху другата стена,
което също се смята за нечувано при катеренето без въже.
Честно казано, мисля, че не е чак толкова трудно да хванеш
тази гадост и да стъпиш. - Нали това казвам,
когато стъпиш там, си казваш: "Не е толкова зле".
Да, не е страшно, но ще видим.
Пи ли Ибупрофен тази сутрин?
Сега ще изпия още един.
За глезена ти?
Не съм много въодушевена, когато се катери без въже,
защото вече е част от живота ми.
Непрекъснато казвам на Алекс колко го обичам и
той постоянно ми показва колко ме обича.
Само се гмурках. - Да, да.
Но му казвам, че и аз също се нуждая от думи на обич.
Да. - Работим по въпроса.
По отношение на емоционалната комуникация Алекс има какво да научи.
Казвам му: "Понякога ще ти кажа какво усещам
и имам нужда да ми кажеш, че разбираш защо се чувствам така".
Той казва: "Да, разбирам защо се чувстваш така".
Казвам му: "Не вярвам, че разбираш, но се радвам, че се опитваш."
Алекс, имаме страхотни екипни умения.
Щом не се проваляме напълно и се справяме добре.
Наистина ли? Мисля, че сме страхотни.
Много съм щастлив, че Алекс и Сани се разбират толкова добре.
Впечатлен съм от връзката им,
но за катерене без въже на това ниво, трябва да имате умствен щит.
Любовната връзка е пагубна за този щит.
Трябва да се съсредотточите, а постоянна интимна връзка разрушава този щит.
Не можеш да имаш и двете едновременно.
ЙОСЕМИТСКИТЕ ВОДОПАДИ ФРИЙСТОУН
Винаги трябва да има нещо, което да ти дава увереност,
за да тръгнеш да се катериш без осигуровка.
Понякога тази увереност идва от чувството, че сте напълно подготвен.
Понякога тази увереност идва от подготовката и репетициите.
Но винаги има нещо, което те прави готов.
При катеренето без въже само няколко стъпки те делят от космоса.
Малко е стресиращо.
Нереално е. - Да.
И колкото и да вярвам на Алекс и да знам колко е систематичен,
ако гониш границата, един ден ще я пресечеш.
Но все пак има някои неща, които знаеш,
че трябва да преследваш, защото са страхотни.
И Ел Кап е страхотен.
Има постепенен напредък, който се случва при всякакви неща,
но понякога има такъв емблематичен скок, като да се изкачи Ел Кап без въже
и ако той го направи, прави квантов скок.
Трудно е да си представим как някой е там горе сам, без въже,
заобиколен само от огромни скали. Аз го разбирам.
Колко пъти си се катерил и по двата маршрута?
"Астроман", три или четири пъти, но "Рострум", мисля, че към 50, 60 пъти.
Чакай, изкачил си без осигуровка "Рострум" 50 или 60 пъти?
Бях като част от веригата и бих отишъл да го направя още поне два пъти.
Бях като залепен.
Не ме беше страх и ми харесваше.
Да, защото си много стегнат. Това ми харесва в катеренето без въже.
Работех с краката си много добре. - Да, така е, наистина.
Но не е за никой друг, а само за мен. - Да, защото чувстваш себе си.
След "Астроман" хората си казваха: "Искаме да ви снимаме горе",
аз им казвах: "Изобщо не ме интересува".
За мен беше много важно да го направя по правилните причини.
Мисля, че аз още правя всичко поради правилните причини
и още съм много запален, но усещам, че външнште наблюдатели си казват:
"О, той си има филмов екип", което очевидно е грешна причина.
Най-лошото да имаш снимачна група е, ако промени начина ти на мислене.
Мисля, че Алекс е почти готов да го направи.
Просто иска да направи още няколко тренировки.
А ние се опитваме да измислим всички позиции на камерите.
Искам да кажа, че при изкачването без въже, съзнанието е много податливо.
Искаме да го заснемем добре, но въпроса е да не му пречим и да се уверим,
че всичко ще е както иска.
Най-лошия сценарий е някой от нас да прави нещо, което би го убило.
Дали ще е дронът? Или някое от въжетата?
Или някой от нас случйно да падне от скалата?
Очевидно се опитвам да избегна мисълта за падане,
но за мен би било добре да съм сам.
Не искам да падна пред приятелите си, защото това би оплескало всичко.
Къде ти е удобно с нас по същество?
Където искате.
На чупката? Добре.
Тогава ще има само една камера, позиционирана над зона "Боулдър".
Да, разсейващо е. - Да, разсейващо.
Не само е разсейващо, но и никой не иска да го види, не знам.
Да, не искам, по-добре не. Някои неща...
Да.
Добре.
Да се върнем в долината и да се опитаме да направим плановете?
Да.
Луната залязва в 4:50 зад билото.
В 7:30 слънцето ще озари върховете, а до 8:05 вероятно ще огрее скалата.
В 8:05? - Добре.
Не искаш да си на слънце, когато стигнеш до скалата,
а ще ти трябват 3 или 4 часа за да стигнеш до "Булдър", което е кофти,
така че за да изпревариш слънцето, трябва да тръгнеш по тъмно.
Мисля да тръгна общо взето пак в 4:00.
Не знам, започвам да полудявам.
Момента, в който му се отдадеш, някак е най-спокойния,
защото си вършиш твоите неща.
Няма повече стрес, няма повече тревога, няма страх или нещо друго,
просто отиваш и го правиш.
Днес си обух тесните гуменки, което е много вълнуващо.
Все едно като самурай, който вади любимия си меч,
казваш си: "Боже, време е за добре наточеното оръжие."
Развълнуван съм. Искам да започвам.
Това е като джедаите и самураите,
а аз пия ибупрофен, охладих си крака и мисля, че е доста добре.
Какво ти казва Сани, когато говорите за това?
Не мисля, че съм говорил с нея толкова много.
Досажда ми с въпроси: "Как е?"
Аз не обичам така и казвам: "Ще видим."
Колкото по-малко хора знаят, толкова по-добре.
Сънувах сън и ти накуцваше, защото
беше паднал на същия глезен и по същия начин.
Хубав сън, Сан. - Беше трагично.
Обичам да слушам такива истории. - Казвам си, дано не е истина!
Много е хубаво.
Това в раницата ли е, което донесоха за теб и Питър?
Не.
За мен вероятно утре.
За планината? - За към върха, да.
С Питър ще се опитате да свършите цялата работа?
Не, Питър няма да е тук няколко дни вероятно.
С кого ще се катериш утре?
Ще видим. - Добре.
Чакай, смяташ утре да се катериш без въже
и затова не ми казваш с кого?
Не че не ти казвам, но да. - О, Алекс.
Как си? - Вълнувам се.
Наистина е вълнуващо. Така ли се чувстваш, когато...
Толкова вълнуващо, че да ми върнеш книгата да си я дочета.
Когато си, не... Не я чета.
Кога реши? Кога реши да е утре?
Вчера или предния ден.
Осмислям го.
Иска ми се да имам по-цялостен подход, като: "Всички ще умрем някой ден".
Както и да правим това, което искаме, докато сме тук.
Няма проблем, когато хората умират, но искам да се намерим по средата
и да ме впишеш в уравнението, когато се изкачваш без осигуровка
и тогава мисля, че ми казваш...
Това въпрос ли е? - Нещо такова.
Ако ме впишеш в уравнението, това би ли променило нещо?
Наистина ли би довело до различно решение?
Ако имах някакво задължение да удължа живота си, тогава да,
очевидно би трябвало да се откажа от катеренето без осигуровка.
Това, което те питам, е дали гледаш на това сега като задължение?
Не.
Не, но оценявам притесненията ти и ги уважавам,
но по никакъв начин не се чувствам задължен, не.
Да удължиш живота си? - Не.
Не знам.
Но когато казваш: "Внимавай", имам предвид, че не мога.
Вече правя всичко възможно.
Всичко, което трябва да направя, е да спра да работя някои неща,
но тогава ще съм странен, разстроен и ядосан,
защото нещата, които най-много обичам в живота ще бъдат смачкани.
Нали знаеш какво имам предвид?
Колко е часът? - 3:30.
Събудих се минути преди алармата.
Да, събуди се преди или след това?
Една минута преди това.
Сякаш всичко винаги е съвършенство и съвършенство.
Аз бях възпитан по този начин, че трябва да го направя.
Освен това е радикално, защото правиш нещо за първи път в човешката история.
Да се надяваме, че е ден с намалена гравитация.
Чао, Хък, ще се видим на земята.
Чакам те на земята. - Ще се видим приятелю.
ЕТАП 6 ЗОНАТА ФРИЙБЛАСТ
Това са глупости. Не искам да съм тук.
Не ми дреме.
Какво стана? - Подхлъзнах се на чупката.
Може да им се обадиш. - Искаш да говориш с него?
Не знам какво да кажа, малко ми е неприятно.
Хей, който и да по радиото, тук е е Алекс.
Мисля, че се отказвам.
Чакай, можеш ли да повториш?
Мисля, че чистосърдечно се отказва.
Отказва се сърдечно, е правилно да се каже.
Притеснитено е.
Да, чудя се какво се случи.
Не знам дали мога докато всички гледат.
Твърде страшно е. Просто не мога, наистина се опитах.
Боже мой. - Добро утро.
Какво правиш? - Отказах се.
Отказал си се? - Да, навън е много студено.
Студено си е. - Да.
Какво става? - Нищо.
Какво става?
Стигнах да Фрийбласата и няма да го направя, но...
Браво на теб. - Да, но е странно, нали?
Да. - Да.
Просто имаше твърде много хора и оборудване.
Да.
Иначе направих половината от първата плоча.
И тогава си казах: "Не знам", а и крака ми.
Да, взел си най-правилното решение. - Просто не съм сигурен.
Но сега всичко ще се проточи.
Да, искам да кажа не е нужно да пробваш.
Можеш само да... - Трябва да го завърша.
Да, да, всичко...
Да, знаеш за какво говоря. - Целият цирк около теб.
Не мога да си представя, чудя се дали се изнерви.
Възможно ли е?
Боже.
Има много неща, които не разбирам напълно за него.
Да, знам.
Искам да кажа, все едно да се увериш, че Спок има нерви.
За първи път тръгвам да правя нещо истинско и не го правя.
Но и за първи път правя нещо сериозно и всички хора ме гледат.
Ако бях сам, може би щях да упорствам, не знам,
но поне опитах.
ЛАС ВЕГАС
ТРИ МЕСЕЦА ПО-КЪСНО
Благодаря, че се срещаме отново.
Странно, тук винаги мирише на нещо и се чудя дали е от боята или...
Да, от прясната боя е.
Трапезария вероятно с рафтове за книги.
Чакай, какво подписвам?
"Купувачите одобряват инспекцията на имота".
Алекс ми каза, че мога да задавам по един въпрос на ден за мебелите.
Винаги съм мислил, че трябва да си купя къща,
но нямах достатъчно кураж да го направя сам.
Мисля, че Сани ще бъде въодушевена да има място, където да живее,
а около Вегас има толкова места за катерене.
Голям ъглов диван тук и стол или диван и два стола.
Възможност за бар плот.
Бих спал направо на килима. Какво...
Алекс ме гледаше като някой глупак който се бори с рулетката,
седи си като някакъв задник и коментира колко тъпо изглеждам,
без изобщо да си предложи помощта или да бъде полезен по някакъв начин.
Сега всичко се оплеска. - Да.
Да, питаш за домашното щастие, но то вече не съществува.
Много си ядосана, но се поддаваш и поддаваш.
Не се поддавам. - Напротив, поддаваш се.
Не е вярно, още съм ядосана. - Поддаваш се.
Не се поддавам.
Вече не си толкова ядосана, поддаваш се.
Не се поддавам.
Това е категорична омраза. - Да, да.
Боже.
Този изглежда наистина голям и широк.
Този е бая дълбок.
Да питаме някой. - Да видим по-малък.
Този е 400 долара. - Това е!
От това се нуждаем.
Той е перфектен.
Направо си пасва.
Имаме хладилник!
Да! - Успяхме.
Възможно ли е?
Имахме горещ спор след Йосемити и не знам,
Алекс не го бива в словесното изразяване на емоциите.
Казва: "Знам, че съм опак, но не знам защо и няма да губя време да разбера."
Търпелива съм, но имам и себеуважение.
И в момента, когато започвам да полудявам, той застива.
Как правиш кафе? Трябва филтър.
Определено връзката ми със Сани е най-здравословната и стабилна връзка,
която съм имал.
О, вижте това, единственото нещо в шкафа.
Със сигурност е по-комуникативна.
Дори Сани, за година и половина откакто сме заедно казва:
"Леле, ти наистина разцъфна."
Това не е обещаващо.
Искаш да кажеш, слагаш кафе и пускаш вода през това?
Не знам. - Здравей, Боже!
Защо?
Това ли е усещането да притежаваш къща?
Правят ти закуска и кафе всеки ден?
Не разбирам, тук слагаш кафето и добавяш вода?
Много е сложно.
Но тя вижда нещата по различен начин.
За Сани целта на живота е щастието.
Да си с хора, от които си доволен и да си прекарваш добре.
За мен всичко се свежда до изпълнението.
Всеки може да бъде щастлив и да му е приятно.
Нищо добро не се случва в света ако сте щастливи и ви е приятно.
Никой не би постигнал нещо значимо ако е щастлив и му е приятно.
Не искаш да се чувстваш, че си попречил на нечия цел.
И наистина ми е трудно да разбера защо го иска,
Но това е неговата мечта и очевидно той наистина иска да го направи.
Трябва да си воин.
Няма значение за причината задължително.
Имаш своя път и го следваш с решителност.
Сблъскваш се със страха си, защото целта го изисква.
Това е проклет войнски дух.
Мисля, че манталитета на соло катерачите е много близък до културата на воините,
където се фокусирате на 100%, защото животът ви зависи от това.
ПРОЛЕТТА 2017 Г.
ЕТАП 6 ЗОНАТА ФРИЙБЛАСТ
Движението, заради което се отказах есента е десният крак на този малък ръб
увереността, която трябваше да имам, че стоя на десния крак.
И си казах: "Не искам целия ми живот да зависи от опората на десния ми крак".
Може би мога да намеря друг начин.
Вярвам, че това е смисълът от решаващо значение за целия въпрос,
защото ако си с въжето изобщо не е проблем,
но без него е.
Това е моя вариант.
Не знам.
Мисля, че му е удобно да се катери пред камерата или пред други хора,
само когато е напълно самоуверен и сигурен.
Това е дилемата, пред която е изправена цялата продукция, нали?
Да. - От самото начало.
Фактът, че сме там също променя нещата.
За мен голямата разлика беше, че се отказа миналата година.
Не се чувстваше длъжен да го направи заради нас.
И това наистина ми говори много.
Това означаваше много.
Искаш ли да не снимаме?
Не.
В смисъл трудно е да се каже, но много повече искам да се изкача,
отколкото да ме снимат. Разбираш ли?
Можеш да слезеш във всеки един момент.
Наясно съм, ако исках, щях да го направя, без да кажа на никой
както искам. - Да, ясно.
Искам да кажа, че се вижда.
Но очевидно ще разочарова всички, нали?
Да.
Ако се събудиш утре и си кажеш:
"Знаеш ли това, майната на всичко това,
не ме интересува, не се усещам достатъчно добър".
Това е...
Знам, че мога да го направя и да си тръгна.
Но не го искам.
С всички тези хора наоколо се изисква по-високо ниво на подготовка,
по-високо ниво на самоувереност.
Всичко трябва да е толкова съвършено, че няма значение дали
има цял стадион хора, които ме гледат, защото е много лесно да кажа:
"Гледайте" и да го направя.
Първа стъпка, стой вляво от върха, пукнатината, по-безопасно е.
Втора стъпка, довери са на десния крак, залюлей се, вярвай на крака си,
хвани се с дясната ръка за ръба.
Осем, лесно е, бъди бърз.
Девет, не стой над катерачите, внимавай със скалите.
Стъпка 26, облегни се назад на ъгъла, важен хват с лявата ръка,
с десния крак назад към долния ръб, левия крак към скалата, изправи се.
Лявата ръка към голямата дръжка на "каната", смени краката, вкопчи се,
левия крак в пукнатината, после издърпай дясната ръка към върха,
лявата ръка влиза в процепа или на юмрук или на длан
като факла в цепнатината.
Закачи се за него, изпъни дясната ръка до ръкохватката отдолу, дръпни в страни.
Спусни десния крак до правия ръб, прехвърли се на левия крак,
с десния крак стъпка назад много високо, за да изместиш тежестта зад ъгъла
без да се люлееш.
Левият крак към големия рог, дясна ръка до джоб на малкия пръст,
иди с левия крак до ръба зад ъгъла, можеш да натискаш непрекъснато
към ъгъла, после с дясната ръка можеш да се хванеш за
малката гънка.
С лявата ръка към другата хватка, смени краката, протегни се
през пасажа и си готов.
Ключа за трудната част е да се изтеглиш и да се довериш на краката, подчертано,
двойна удивителна, точка.
Автопилот. Точка.
Не е чудно, че Уели е загинал,
като се има предвид, че той винаги прави луди, опасни неща, но все си мисля,
че щеше да оцелее.
Уели говореше за схематични изкачвания, от които понякога летиш.
Опитвам се да не го правя.
Но когато говорехме с него за Фрий Райдъра, казвах:
"Може би Фрий Райдър"-а е един от маршрутите, от които ще литна
като се уверя, че това е моя ден."
Явно не е бил неговия ден.
След смъртта на Ули, интересно колко бързо Алекс намери оправдание.
Просто вдигна рамене и каза: "Да, може и да стане".
Говорих дълго с Алекс за всичко това.
Попитах го: „Ами ако умреш? Ако умреш като Уели?"
Уели и съпругата му Никол имаха чудесни отношения и се катереха заедно.
Алекс каза в един момент: "Тя какво очакваше?"
Попитах го: „Какво искаш да кажеш с какво очакваше тя?"
Казвам: „Аз съм Никол, Алекс и не очаквам това."
Много хора загинаха и Алекс вероятно ще умре, но знам, че пак ще опита.
Затова искам да съм там и да му помогна да се приготви възможно най-добре.
Мамка му!
Ако тръгне, падне и умре, а аз не съм му помогнал да се подготви,
ще ми бъде още по-тежко.
Наясно съм, че аз съм този който е способен да го спаси най-добре
и трябва.
Той каза, че усеща нотка на игра.
Мисля, че утре има вероятност да опита.
Това са камери с дистанционно управление,
защото искаме да сме извън зрителното поле на Алекс докато се изкачва.
Добре, всички знаете какво да правите, ако се случи нещо лошо.
Джош, само да потвърдим кой ще повика Майки?
Най-лесно би било 911.
И се заемаме веднага да им кажем какво знаеш.
Катерач. - Да.
Утре без грешки, нали?
Притеснявам се, че утре може...
животът на Алекс да свърши.
Мисля си: „Трябва да съм готов за този изход
и трябва да осъзная, че има такава вероятност."
Боже.
Помниш ли като каза, че ще станеш за да се сбогуваме?
Време ли е? - Да.
Но не е нужно да ставаш, можеш и да седнеш.
Можеше просто да ме оставиш.
Не не, никога нямаше да си тръгна.
Карай внимателно.
Чао, до скоро!
Не й казах да си тръгва.
Никога не бих й казал да си тръгва.
Но мисля, че разбра, че ще ми е по-лесно ако я няма.
Не обичам сбогуванията, казвам си:
"След пет дена вероятно ще се видим."
Това не е сбогуване, а разделяне за няколко дена.
Знаеш ли, въртят ми се странни мисли,
не че това е последната ни прегръдка.
Не бива да мисля за неща като:
"Ами ако нещо се случи?
Ами ако не го видя повече?"
Като: "Защо ти е това? Това е откачена цел!"
Джими, чуваш ли ме?
Това е Джими.
Току-що започна да се катери.
Там е много хлъзгаво.
Там се отказа.
Майки, чуваш ли? Джими съм.
Джими, тук е Майки.
Можеш ли да ми кажеш когато стигне плочата?
Минава я.
Минава я?
Почти на средата е.
Бърз е.
Да, Джими, разбира се, изпреварва плана.
Колко му остава до Мамута?
В момента е по средата.
6:21 спуска се към перваза Харт, още е на перваза Портър.
Будни са и знаят.
Казват си: "Ето го Хонълд!" Боже!
Пич в заешки костюм.
Човека се качва. Да, има опашка.
Човека има опашка и това е или пилешка или заешка глава.
Това е еднорог.
Стига, кой го прави?
Никога не съм го виждал на Ел Кап.
Алекс тръгна.
Така, навлиза в Холоу Флейк в 6:49.
Спусна се в Холоу Флейк и сега е в Холоу Флейк.
Етап 14 ХОЛОУ ФЛЕЙК
Същността на Фрий Райдър е в това, че той е в основата на Холоу Флейк,
което е система от пукнатини чак до върха на 600 метра.
Това е най-величествената пукнатина на Земята.
Етап 14 ХОЛОУ ФЛЕЙК
Дъг, Джими е.
Знаеш ли дали вече са се обадили че вече е стигнал Чудовището?
Да, точно там е.
Почти го мина.
Ето, продължава нагоре.
Виждаме го на същата височина като при острието.
Но вие момчета, готови ли сте с позициите?
Да, със Сам сме в подножието на главната стена.
Мисля, че е на около 15 минути от Бълдър проблем.
Етап 23 БЪЛДЪР ПРОБЛЕМ
Току що направи каратисткия разкрач.
Успя.
О, да.
Много е зловещо.
Боже. - Успя, Исусе!
Премина "Бълдър Проблем".
Трябва да е много развълнуван.
Да подминеш стената и "Бълдър Проблем" е велико!
Ендуро ли следва? - Да, това е Ендуро.
Момчета, не мога да повярвам, че можете да гледате.
Не искам, не искам, не, не.
Етап 27: ОСТРИЯТ ЪГЪЛ
Боже!
Да, толкова е незащитен. Много е незащитен.
Това движение, за да стъпи
е едно от най-незащитените движения по целия Ел Кап.
Ако пропуснеш, всичко свършва.
Хей, приятел.
Алекс има най-добрия ден в живота си.
Не знам, аз нямам. Приключих.
Да... Не, това е, не искам, не трябва да правим това никога повече.
Да, не.
Етап 31 ФИНАЛНА ПРАВА
Свърши се.
Боже, направи го!
Боже!
Боже, не мога да повярвам на какво присъствах!
Боже!
Радвам се да те видя отново.
Много е вълнуващо.
Чувствах се толкова добре, много въодушевен.
Сякаш огромна тежест падна от раменете ми.
Признавам си.
Много вълнуващо! Какво приключение!
Да, дори не мога да повярвам, че след 8 години мечти...
Сан-Сан ми се обажда.
Ало?
Да, много е вълнуващо.
Боже, вълнуващо, казваш го толкова спокойно.
Като никога не съм се усмихвал толкова много. Не казвай нищо.
Искам да я видя. Каква е?
Казвам ти, че искам да видя тази усмивка.
Да, знам.
Никога не съм плакала така и дори не съм го очаквала.
Като говориш така, си казвам "Уау!"
Да, не... и аз съм на път...
с риск да се разплача... много ми е емоционално.
Не, не плачи Сан-Сан, ще ме разплачеш.
Ето, Клер плаче.
Мисля, че филма би бил по-добър ако се разплача, но не искам.
Добре, може би искам, но...
Много съм щастлива. - Боже.
Много съм щастлива.
Да. - Много съм щастлива.
Ами добре, ще се видим след около 6 часа.
Ще се видим скоро. - Да, обичам те.
Благодаря ти много. Оценявам го.
И аз те обичам. - Ти си най-добрата.
И аз ти благодаря и се гордея с теб.
Да.
Не знам, не мисля, че планината изглеждаше толкова страшно тази сутрин.
Странно е, че изглежда еднакво, изкачването изглеждаше същото
и усещането беше същото, единствено дето нямах много багаж.
Бях си забравил въжето и оборудването. Чувствам се толкова добре.
Затова съм толкова щастлив от изживяването, на което се надявах.
Не трябваше да правя компромиси с неща, които бяха наистина важни за мен.
Да, чувствах се толкова добре.
И какво ще направиш сега Алекс?
Вероятно ще тренирам. - Ще тренираш?
Нормален човек би си взел свободен следобед.
НА 3 ЮНИ 2017 Г. АЛЕКС ХОЛЪНД ПЪРВИ ИЗКАЧИ БЕЗ ОСИГУРОВКА ЕЛ КАПИТАН
НУЖНИ МУ БЯХА 3 ЧАСА И 56 МИНУТИ
Благодаря отново за това, че дойдохте и се изкачихте с мен.
Наистина се гордея с теб.
Добра работа, а не да доведе до твоята смърт.
Много съм щастлив, че свърши.
Боже мой, пристигна. Боже мой!
Толкова се радвам за теб, направи го и всичко свърши.
Познаваш някои от хората, които са идвали преди теб,
те не се отказаха докато бяха начело.
Може би е добре, няма нужда аз да държа първенството.
Ако някое дете чете за изкачването на Ел Кап без въже, ще си каже:
"Кое е по-голямо, кое е по-яко?"
И мисля, че някой ще изнамери нещо, което е по-голямо и по-яко.
Но не знам дали ще бъда аз. Може би, не знам.
превод ALEX
в памет на ФРАНК ТАЙПИНГ ЧИН АН КРИК УЕЛИ СТЕК
режисьори ЕЛИЗАБЕТ ЧАЙ ВАСАРХЕЛИ ДЖИМИ ЧИН
монтаж БОБ ЕЙСЕНХАРД
оператори ДЖИМИ ЧИН КЛЕР ПОПКИН МАЙКИ ШАФЪР
музика МАРКО БЕЛТРАМИ
с участието на АЛЕКС ХОНЪЛД
ТОМИ КОЛДУЕЛ ДЖИМИ ЧИН
ЧЕЙНИ ЛЕМПИ МАЙКИ ШЕФЪР
САНИ МАКАНДЪЛС ДИЪРДРИ УОЛОУНИК
ПИТЪР КРОФТ