П И Н О К И О
МЕХАНА
Добро утро, Джепето. - Добро утро.
Добро утро.
Да ти донеса ли нещо? - На мен? Не, не, исках...
Влязох да се постопля. Навън е студено.
Ще седна тук да се постопля малко.
Сядай. - Благодаря.
Прощавай, но щях да го счупя. Погледни.
Ще се счупи всеки момент. - Той си е така, няма да се счупи.
Работа за половин час. Не е скъпо.
Здрав е, нищо му няма. - Добре, както искаш.
Но тук... - Ей!
Масата е наклонена надясно. Забелязал ли си?
Масата? - Не можеш да се храниш тук.
Не. - Това е по-сериозно.
Отнема няколко дни. Ще я взема утре да я оправя.
Добре си е, не се тревожи. - Добре.
Тръгвам си, довиждане.
Тази врата не може да се използва, за боклука е.
На влизане не се отваря, на излизане не се затваря, виж!
Ще я направя като нова. - Не е нужно да правиш нищо, сядай.
Няма да ти взема нищо. - Сядай.
Ще я оправя. - Не.
Яж за моя сметка, докато не си разглобил целия хан.
Добре, Морено.
Все пак вратата трябва да се смени. - Знам.
Ще ти дам този хляб и малко сирене. - Благодаря.
Но повече не казвай нищо, нали?
Не е спешно, ще издържи няколко дни. Добре си е масата.
Сама се поправи. - Столът също се държи.
Забавлението дойде! Веселбата пристигна!
За всички деца и семейства! Големият куклен театър!
Предлагаме и храна! Забавата е гарантирана!
Извинете, но какви са куклите?
Кукли като кукли. - Но дървени ли са?
Разбира се. - Така ли?
Може ли да погледна? - Не. Побързайте!
Довечера. Само за 4 лири!
Най-хубавите кукли на света! Ще бъде красиво!
За всички деца, за всички майки!
Тичайте, тичайте! Истински кукли! Куклите са истински.
Побързайте! Деца, тичайте при майките си.
Ще видите най-красивото шоу на света!
Истински кукли! Куклите са истински.
Достатъчно. Не може да гледаш. - Не се вижда добре.
Благодаря. - До довечера.
Побързайте! Деца, тичайте при майките си.
Най-хубавото шоу!
Майстор Череша?
Череша?
Какво правиш на земята? - Нищо.
Череша, това съм аз.
Как си, добре ли си? - Да, казвай.
Дойдох да помоля за услуга.
Дойде ми една идея сутринта. Мисля, че е добра.
Слушаш ли? Да ти я кажа ли? - Да.
Мислех си да направя моя собствена дървена кукла.
Но не каква да е кукла, а най-хубавата на света.
Хората да казват: "Кой я направи?" и да са възхитени.
С тази кукла искам да обикалям света и да изкарвам честно парите си.
Измислих и име.
Пинокио. Хубаво е, нали? - Да.
Череша? Кажи честно, пил ли си?
Не, не съм пил. - Пил си.
Не. - Знам, можеш да ми кажеш.
Джепето, какво искаш от мен? - Просто се шегувам.
Знаеш, че те обичам. Винаги съм те обичал.
Майсторе, нуждая се от къс дърво, ако не те притеснява.
Защото в момента нямам нищо.
Имаш ли къс дърво? - Да, да.
Имам, имам. Вземи онова ей там.
Какво говориш? Наистина ли си пиян? Това е много голямо!
Вземи го. - Не мога. Дай ми някой отпадък.
Давам ти го! Не това, трябва ми.
Давам ти го. - Но Череша, това е...
Едно от най-красивите късове дърво, които съм виждал.
Които съм виждал през живота си.
Ще стане чудесна кукла.
Почти съм готов.
Чуваш ли ме? Пинокио? Чуваш ли ме?
Хайде, Пинокио. Пинокио!
Хайде, кажи нещо. Отвори уста за татко си.
Кажи "татко". Татко. Гледай.
Татко. Хайде!
Пинокио!
Татко.
Татко!
Роди ми се син!
Имам син! Чувате ли?
Станах баща!
Какво стана? - Ремиджио!
Знаеш ли какво се случи? Имам син. - Сериозно?
Роди се сега. - Честито!
Благодаря, станах баща! - Джепето!
Барбара! - Какво става?
Исках да ви кажа. Роди ми се син, станах баща.
За една вечер? - Не, за една минута.
Шегуваш ли се с мен? - Не!
Радвам се за теб, но сега си лягай. Събуди целия квартал.
Съжалявам. Само исках да ви кажа, че ми се роди син.
Почти сме готови, ето. Ето така.
Виж. Това си ти, Пинокио. Харесваш ли се?
Харесва ли ти как те направих?
Аз много те харесвам.
Пинокио, внимавай. Сега татко ти ще те научи да вървиш.
Трябва да вървиш добре, иначе ще паднеш и ще се нараниш.
Трябва да внимаваш, гледай.
Ще те науча. Първо единият крак, после другият. Единият, другият.
Гледай ме. Единият, другият.
Ако го повтаряш, след един или два дни ще можеш да ходиш...
Пинокио! Вече се научи?
Пинокио!
Още не съм те направил, а вече загубих уважението ти.
Започваме зле! - Татко, аз вървя!
Слушай баща си, върни се.
Помощ!
Пинокио!
- Кой е там?
Аз съм говорещият щурец и живея тук повече от 100 години.
Видях как се държа с баща си и искам да ти кажа една истина.
Който не слуша родителите си, няма да види добро в тоя свят.
Не искам да слушам.
А когато тръгнеш на училище? - Не ми се ходи на училище.
Бедният Пинокио. Наистина ми става жал за теб.
Защо? - Защото ти си кукла.
А по-лошото е, че главата ти е дървена.
Сега стана скучен. - Защото те нарекох "тъпчо" ли?
Изнервям се. - Видя ли? Ти си тъпчо.
Достатъчно, млъкни! - Тъпчо!
Писна ми от теб!
Кой е? - Пинокио, вкъщи ли си?
Търся те цял ден! Аз съм баща ти.
Отвори ми. - Идвам.
Татко! - Пинокио, отвори!
Не мога, вече нямам крака! - Какво значи това? Отваряй!
Вече нямам крака! - Чакай!
Бързо, татко, бързо!
Пинокио! Баща ти е тук. Татко идва, не се тревожи.
Виж се само! Как успя така да си изгориш краката?
Заспал съм до огъня.
Заспал си с краката си на огъня? Пинокио!
Трябва да внимаваш.
Ако не бях дошъл, какво щеше да стане? Да запалиш всичко?
Направих ти красиви крака, Пинокио.
Така хубави, а сега какво стори? - Можеш ли пак да ги направиш?
Не! Ако ги направя, ще избягаш отново. Нека ти е за урок!
Моля те! - Казах не!
Научи се да вървиш и избяга.
Търсех те навсякъде. Няма да ги правя пак.
Моля те, татко. - Не.
Ще ги направиш ли пак? Моля те, татко.
Пинокио, заспивай. Бъди добър с краката си.
Спри! Долу!
Виж колко са хубави, нали?
Престани! - Но те са нови, татко.
Разбирам, но ще ги ползваш утре. Хайде, трябва да ставаш рано.
Сега заспивай. Утре сутринта отиваме в училището.
С другите деца ще се научите да четете и пишете от буквара.
Какво е буквар?
Какво е буквар ли, Пинокио? Това е книга с букви.
Разбра ли? Трябва да си я купиш за училище.
Трябва да я купиш.
Чекони, добро утро. - Добро утро, Джепето.
Искам един буквар.
Веднага. - Благодаря.
Обаче не мога да платя сега.
Чакам да ми платят разни неща и после първо с теб ще се разплатя.
А ако не ти платят какво правим?
Ще ми платят със сигурност. - Не.
Букварът ми трябва. - Знам, съжалявам.
Трябва ми веднага.
Добре, виж. Ако ти дам якето си?
Какво съм принуден да направя. Погледни го.
Ще ти го дам като предплата. - Ама то е сто годишно!
Старо е. На кого да го продам? - Какво каза?
Сто годишно, старо. - Не е на 100, а на 200.
Не е старо, антика е. Колекционерско.
Знаеш ли на кого е било? На прадядото на прадядото на маркиза.
Благодаря.
А това също ли е на прадядото на прадядото на маркиза?
Елекът? - Да.
Искаш го? - Да стане комплект.
Яке, елек... - В този студ? Добре.
Букварът ми трябва. Но и той е на прадядото на маркиза.
А панталонът?
Не! Той беше на моя прадядо. Не на прадядото на маркиза.
Добро утро, Анна Албертина! Водя сина си на училище.
Хайде, става късно. Хайде, Пинокио.
Майстор Череша! Точно теб търсех.
Това е дървото, което ми даде. - Добро утро.
Браво, Пинокио. Не е ли шедьовър? Казва се Пинокио.
Той е моят син.
Череша?
Той е моят син, Череша.
Пил си, нали?
Довиждане, Череша. Трябва да намалиш пиенето.
Забавлението дойде! Веселбата пристигна!
Какво има?
Какво е това? - Куклен театър. Има кукли като теб.
Не точно, защото ти си най-хубавият.
Те какво правят? - Те правят... кукли.
Забавляват се, веселят хората. Трябва да тръгваме.
Първо училището, после може да отидем там.
Хайде, да вървим на училище.
Довиждане, Пинокио. - Довиждане, татко.
Трябва да си най-добрият. Обещаваш ли?
Довиждане.
Довиждане, синко.
Доведох сина си на училище.
Ей!
Ти кукла ли си? Къде са ти конците?
Заповядай. - Аз нямам конци.
Търсиш си работа ли?
Не, дойдох да гледам. - Четири лири. Имаш ли?
Не. - Тръгвай си. Остават няколко минути!
Побързайте! Почти не останаха места!
Не може да влезеш! Това е последното шоу!
Имате ли някакви пари? - Не, скъпи.
Местата са на свършване!
Извинете. Можете ли да ми дадете малко пари?
Пари? А ти какво ще ми дадеш?
Големият куклен театър! Заповядайте.
Побързайте. Последно шоу!
Букварът на татко. - Я да видя?
Много се изморих! Днес не искам да правя нищо.
Идея: ще се престоря на глух, за да не работя.
Арлекино, донеси ми лекарството! - Да отида до кухнята ли?
Каква кухня? Лекарството! Иди да го вземеш от аптеката!
Коя Лучия? Не познавам Лучия.
Коя е тази Лучия? Вие познавате ли я? - Не.
Ти полудя ли? - Котката! Котката избяга.
Виждали ли сте я? - Не.
Каква котка? - Моята котка.
Ти си луд, луд си. Какво, по дяволите?
Дяволът!
Кой ме извика? - Той те извика.
Аз? Грозен нещастник!
Кажете ми истината. Кой го направи?
Арлекино! - Устата на истината, кой го извика?
Той! Извика го Панталоне.
Решавайте! - Той е Жокерът.
Сънувам ли? Майчице! Това там е дървена кукла!
Да. - Той е като нас.
Такъв е. Как се казваш? - Пинокио.
Пинокио, ела при дървените си братя. - Хайде, Пинокио!
Хайде, хайде. - Пинокио!
Пинокио, ти си наш брат. - Ти си нашият брат.
Бягай, Пинокио! Трябва да бягаш!
Бягай! - Какво става тук?
Бягай, бягай! - Защо?
Спасявай се!
Ела тук. Ей, ти!
Кой си ти? - Аз съм Пинокио.
А конците? Нямаш ли конци? Идваш с мен. Вие започвайте отново.
Коломбина!
Помощ! - Хайде, започвайте шоуто отново.
Върви с мен, хайде.
До утре!
Извинете! - Да?
Чакайте, едно дете липсва. - Вече проверих, няма други.
Не, синът ми го няма. Доведох го сутринта.
Какво е детето? - Хубаво дете с шапка и червена дреха.
Има нов буквар. Казва се Пинокио и е направен от дърво.
Дърво? Извинявай, но останаха само столовете.
Синът ми трябва да е там. Доведох го сутринта!
Така като те слушам, провери в кукления театър.
Зает съм, няма да повтарям повече. - В кукления театър?
Чекони? - Да, тук съм.
Нямаше ли тук куклен театър? - Да, имаше. Но си заминаха.
Къде отидоха? - Не знам къде са отишли.
Не видя ли? - Не.
Виждал ли си една червена кукла? Той е синът ми.
Да, отиде на шоуто и после не знам. - Не знаеш.
Отнеха ми го. Откраднаха ми го.
Беше прекалено хубав. Твърде добре направен. Знаех си.
Взеха ми Пинокио. Отнеха ми сина.
Но ще го намеря! Трябва, та ако ще да прекося океана.
Ще го намеря.
Всичко изгасва тук. Трябва да разпалим огъня! Джендармес!
Доведете ми новата кукла. Добре ще го разпали.
Пуснете ме! Не искам да умра, спасете ме!
Умолявам ви! Не искам да умра, спасете ме!
Той кихна! Продължавай така и ще се спасиш.
Не искам да умра и да оставя бедния ми баща сам!
Той си няма никой друг! - Месото е полу-сурово!
Той прави всичко за мен!
Гладен съм! - Моля те, не!
Слагайте го в огъня, хайде! - Татко си има само мен!
Не ме убивай, моля те! - Пуснете го.
Разбира се, бедният ти баща.
Няма да му хареса, ако скочиш в горещите въглища, нали?
Горкият човек.
Обаче не мога да те пусна. Разбери ме и ти, гладен съм.
Не обичам сурово месо!
Ако не си ти, трябва да е някой друг. Доведете Арлекино, хайде.
Доведете го до огъня! - Онзи Арлекино?
Хайде. - Не искам да умра заради него!
Не искам да ме изгорят! - Не и Арлекино!
Или ти или той. - Оставете го, хвърлете мен в огъня.
Не искам да умра! - Спрете.
Ти си добра кукла, добро момче. Ела и ми дай целувка.
Изглежда, че ще ям полу-сурово месо.
Благодарение на състраданието на Пинокио към Арлекино.
Благодаря, Пинокио.
Стана! Стана!
Спасени сме!
Пинокио.
Пинокио!
Ела.
Как се казва баща ти?
Джепето. - Какво работи?
Дърводелец е. - Печели ли много?
Толкова много, че няма една лира в джоба.
Той ли ти направи дрешката?
Да, от одеяла. - Сериозно?
Беден е, наистина е беден. Изчакай малко.
Вземи тези пет жълтици.
Занеси му ги. - Пет жълтици?
Много благодаря, г-н Манджиафоко. - Да.
Наздраве. - Благодаря.
Хайде.
Довиждане. - Довиждане, Пинокио.
Чао, Пинокио. Ела пак да ни видиш. - Чао, Пинокио.
Лек път.
Прати му поздрави.
Много благодаря, г-н Манджиафоко. - Чао, чао. Прати му поздрави от мен.
Извинете!
Извинете, знаете ли къде е баща ми? - Тихо!
Знаете ли къде е градът на Джепето? - Ловим риба, махай се.
Трябва да го намеря скоро!
Имаше една! - Жалко. Исках да му дам жълтиците.
Жълтици?
Чакай! Спри за момент!
Ще ти помогнем. - Жълтици ли каза?
Наистина са пет жълтици.
Пет жълтици. - Пет жълтици.
Златни. - Златни.
Какво ще ги правиш? - Ще купя палто на баща ми.
И буквар за мен.
Палтото е добра идея. - Да.
Букварът... - Букварът...
Аз едва не загубих един крак.
Един крак. - Той е сляп.
Сляп.
Ако ме слушаш... - Ако го слушаш...
Ще ти дам съвет. - Ще ти даде съвет.
Ще ти кажа, защото си хубав. - Защото си хубав.
Аз съм Лисицата. - Пинокио.
Хубаво име. - Аз съм Котаракът.
Пинокио. - Хубаво име!
Както и да е. Щом ще купуваш палто, искаш ли жълтиците да станат 50?
50!
100? 500? - 500?
1000? 2000?
Искаш ли? - Искаш ли?
Толкова много? - Да, ще ти кажа как.
Сега сме приятели, мога да ти кажа, но никой не трябва да чуе.
Това е тайна.
Знам едно поле. Полето на чудесата.
Близо е. - Много близо.
Ако отидем там... - Да.
Взимаме една жълтица. Правим дупка, заравяме я добре.
После какво? Малко вода. Поливаме я.
Вода, вода, вода. - Чакаме няколко часа и? Покълва.
Покълва, покълва, покълва. - Покълва, покълва, покълва.
Израства дърво с жълтици. - Дърво с жълтици.
Само от една. Дърво с 500 жълтици.
Интересуваш ли се? - Интересуваш ли се?
Супер! - О, да. Да отидем ли там?
Да. - Да.
Хайде, ела с нас. Ще направим нещо.
Тъй като трябва да изчакаме изгрева, ще спрем в кръчмата.
Да хапнем нещо. - Нещо малко.
Да се нахраним. - Да се нахраним.
Ще хапнем и ще чакаме, на зазоряване ще посадим жълтиците.
Посевът цъфти сутринта. - Но аз не съм гладен.
Добре, нека да хапнем нещо. - Нещо малко.
А на зазоряване посевът... 500 жълтици от една.
Две жълтици - 1000. Много дървета с жълтици.
Ако засадя отново 1200 жълтици, ще станат ли повече и повече?
Да.
Ти каза нещо малко. - Много е добро.
Но... - Добро е.
Но ако...
Това е костният мозък.
Но ако засадя пет жълтици, колко ще излязат?
Първо - говори тихо, чуват ни. - Чуват ни.
Ако засадиш една жълтица - 500.
Пет жълтици - 2500. - 2500.
Много. Нека се нахраним.
Толкова много? 2500? Мога ли да дам 500 на вас?
Не, явно не се разбираме! Не се разбрахме!
Ако го направиш, ще ни обидиш. - Обиждаш ни.
Ние не го правим от интерес.
Не от интерес. - Не, правим го за приятелството.
Защото си наш приятел. - Ние сме приятели.
Да, затова!
Защо не можем да отидем сега?
Бъди търпелив. Да подремнем и да си починем.
На зазоряване ще сме на мястото.
Пинокио! Ела.
Виж.
Харесва ли ти? Видя ли цъфналия посев? - Цъфнал.
Хубаво е, нали? Видя ли? Не е за вярване.
Вземи жълтиците, всички са твои.
Хайде, върви. - Вземи ги!
Скочи по-високо.
Не стига до горе. Нашият приятел е нисък.
Ще ти помогнем, затова сме тук. Ние сме ти приятели.
Събирай. И тези, и тези и тези.
Онези, онези. - Кои?
Колко много жълтици. Колко много жълтици за баща ти.
- Тук! Не, там!
Ставай! Полунощ е.
Кой е? - Собственикът на хана.
Приятелите ми готови ли са? - Те вече си заминаха.
Казаха ми да ти предам, че те чакат в края на гората.
Има и сметка за плащане. - Не я ли платиха?
Не, страхуваха се да не те обидят.
Да ме обидят? - Да.
Хайде, ставай. Ще те чакам долу.
Пинокио!
Кой е там? - Аз съм и искам да ти дам един съвет.
Върни се и занеси останалите 4 жълтици на бедния ти баща,
който плаче отчаян, че никога повече няма да те види.
Не мога да се върна. Утре баща ми ще има 2000 жълтици.
Пинокио, не се доверявай на хора, които ти обещават богатство за ден.
Или са луди или са измамници.
Послушай ме и се върни. - Продължавам.
Момчетата, които не слушат съвети, рано или късно съжаляват.
Добре, лека нощ. Млъквай вече. - Лека нощ, Пинокио.
Бог да те пази от разбойници. - Млъквай!
Разбойници не съществуват.
Ние сме разбойниците! - Разбойници!
Дай ни жълтиците! - Трябва да ги дам на баща ми!
Дай ни жълтиците! - Жълтици.
Жълтиците! - Не, не мога!
Моля ви, отворете! Отворете!
Преследват ме! Моля ви, не знам какво да правя!
Няма никой в къщата. Всички са мъртви.
Съвсем никой ли? Аз те виждам. Моля те, отвори!
Аз също съм мъртва. - Как така?
Чакай, моля те! Не ме оставяй!
Хвани го! - Дай ни жълтиците! Ела тук!
Сложи ги в устата си, вземи ги. - Хапе!
Да го вържем. - Да.
Или ще ги изплюеш, или ще те окачим на първото дърво.
Още си мърда леко единия крак.
Трябва да го изчакаме да умре, за да не може да хапе.
Тогава ще му отворим устата и ще вземем жълтиците.
Жълтиците.
И ще отидем в кръчмата. - В кръчмата.
За нещо малко. - За нещо малко.
За нещо съвсем малко. - Съвсем малко.
Да видим.
Нека да почакаме още малко.
Татко, ако беше тук...
Феичке, лекарите пристигнаха.
Щурецът също дойде. - Нека да влязат.
Доктори! Доктори, моля елате.
Елате, моля. Заповядайте.
Намазахте ли го с восък? - Съжалявам, нали знаете, охлювът...
Съжалявам. - Нека да видим болния.
Дишай. По-дълбоко.
Изправени сме пред тривиален случай на остър тронхит.
Имаш остър тронхит!
Какво ще кажете, д-р Корванти? - Много сериозна болест по дърветата.
Често я наричат лигнит. - Сериозно болен си.
Какво ти казах? Никога не слушаш! - Ще ми покажете ли?
Да, ето. А също се и бели.
Трябва ти обвивка от смола. - Нали си специалист по дърветата?
Тук говорим за остър тронхит. - Каква е диагнозата?
Ще живее ли куклата или ще умре?
Куклата ще живее. - Куклата ще умре.
Какво? - Ще умре.
Няма какво да се направи, дърво е. - Тихо!
Ти млъкни, съсипан е! Ще умре.
Тръгвай. - Пинокио, предупредих те.
Не ме послуша. Казах ти много пъти.
Трябва да ме слушаш! Нали? Довиждане.
Побързай! Куклата е гореща.
Спокойно. Всичко изисква време.
Нещата стават бавно.
Ако изпиеш това, ще се възстановиш за няколко дни.
Сладко ли е или горчи? - Горчи, но е за твое добро.
Не мога.
Хайде, Пинокио, просто лекарство. - Горчиво е.
Ако не го изпиеш, никога няма да оздравееш.
Не е вярно. - Да, Пинокио. Болестта ти е сериозна.
Не ми пука. - Така ли?
Да. - Значи ще умреш?
Не ми пука.
Не ти пука? - Не.
Не се ли страхуваш от смъртта? - Не.
Не? - Не.
Ще видим. Нека да влязат.
Ще видим. - Хайде де! Влизайте.
Ето от тук.
Кои са тези? - Не искаш лекарство и ще те вземат.
Как така ще ме вземат? Не искам да умра, моля те!
Какво да направя? - Моля те, дай ми лекарството.
Чакайте. Сега си иска лекарството. - Вече ни извикахте.
Не можем да се върнем с празен ковчег. - Съжалявам, Пинокио.
Така стоят нещата. - Да си мислил по-рано.
Вече ни извикаха и ковчегът трябва да е пълен, нали?
И как ще се напълни? - Помогни ми.
Не! Не!
Не искам да умра, моля ви! - Чакайте!
Тръгвайте си.
Колко жалко, че ще се върнем с празен ковчег, нали?
Да вървим. - На три. Едно, две, три.
Заминаха ли си? - Не.
Тръгват ли си? - Да.
Сега? Тръгнаха ли си? - Не.
Внимавай! - Сега?
Стълби!
Да.
Хайде излез и си изпий лекарството.
Сега като оздравя, ще ми кажеш ли какво ти се случи?
Бях в кукления театър. - Защо?
Училището беше затворено.
Докато чаках да го отворят отидох в кукления театър.
И влезе без да си платиш? - Да, пуснаха ме.
Какво става? - Нищо, няма значение.
А после? Разкажи ми. - Там Манджиафоко ми даде 5 жълтици.
После? - Срещнах двама разбойници в гората.
И никой не ти каза да внимаваш и да го слушаш?
Не, не съм видял никой.
Какво става с носа ми?
Лъжеш и носът ти расте. Внимавай накъде го насочваш.
Но как...
О, не!
Спри го или ще изпочупи всичко!
Не, не ме наранявай. Не ме наранявай!
Спри го, моля те. Чупи всичко.
Тук ли си?
Дръжте се здраво, засилвам се. Готови? Старт!
Вижте как бягам!
Той вървеше винаги покрит с нейната коса...
Като заспи отиваме да играем.
С голям венец от цветя...
Давай. - И с дрехи отрупани с диаманти.
Тръгвай, Пинокио. Намери баща си и после се върни.
Моля те, внимавай. - Добре. Довиждане, феичке.
Довиждане.
Медоро, кажи довиждане на Пинокио. - Довиждане.
Хайде, една хапка!
Нека да се нахраним.
Пинокио!
Приятели! - Радвам се да те видя отново.
Какво правите тук? - Чакаме да се освободи маса.
Обичаме да ядем, помниш ли? - По малко.
Ти къде беше? - Аз? Вие къде отидохте?
Търсехме те! - Търсехме те.
Да знаеш само колко те търсехме. - Да, търсехме те.
Какво стана с теб? - Успя ли?
Вървях през гората и срещнах двама разбойници.
Разбойници? - Да, опитах се да избягам...
Извинявай, че те прекъсвам. Кои бяха те? Познаваш ли ги?
Не. - И после какво стана?
Почуках на една къща за помощ, но не ми отвориха.
Разбойниците ме хванаха и ме вързаха на едно дърво.
На другия ден феята ме спаси.
Феята! - Разбойниците ме бяха вързали.
И феята те спаси? - Точно така.
Един въпрос, носиш ли жълтиците?
Да, тук са. - Колко хубаво! Виждаш ли? Приятели!
Приятели! Приятели!
Какво е това? - Остатъците от днес.
Какво да ги правя? - Както обикновено, изяж ги.
Извинете, но какво е това? Как може да ми дава остатъци?
Чакахме за маса. - Маса.
Какви са тези остатъци? - Какви?
Станала е грешка! - Грешка.
Има грешка! - Грешка.
Чакай да опитам.
Помия! Тази помия не е за нас! - Не!
Мога да го изям, но не съм съгласен. - Не сме съгласни.
Да отидем в Полето на чудесата. Пазиш ли всички жълтици? Да вървим.
Това е Полето на чудесата. Харесва ли ти?
Красиво е.
Изкопай дупката хубаво.
Добро момче. - Добро.
Перфектно! Сега жълтиците.
Стига, стига. Скрий ги! С листа!
Идеално. Сега трябва да ги полеем.
Вода, вода. - Аз не мога да отида с този крак.
Той не вижда, значи отиваш ти. - Аз не виждам.
Виждаш ли онези дървета? Зад тях има езерце.
Вземи вода. Много вода. - Вода.
Като го полеем посевът ще порасне. - Ще порасне.
Аз да отида? - Върви!
След дърветата. Върви, Пинокио.
Върви, Пинокио, изчезни.
Тук ли? - Не, продължавай.
Тичай! - Малко по-нататък.
Тичай, Пинокио! Подмини дърветата, зад тях е езерото.
Изчезни, потъни в езерото! - Тичай!
Няма го!
Приятели, къде сте?
Приятели?
СЪДЕБНА ПАЛАТА
Котаракът и Лисицата ми казаха за Полето на чудесата.
Там посяваш жълтици и след това излизат много повече.
Какво? Говори по-високо.
Казаха: "Донеси вода да налеем в дупката."
После, когато се върнах да полея жълтиците, които оставих...
Поля ли жълтиците?
Да. - Те ли ти казаха?
Трябваше да направя дупка, да я заровя и полея.
Не! Не! - Когато се върнах нямаше жълтици.
Имаше само дупка без жълтици? - Да.
Бедното момче. Кои бяха тези? Кои бяха?
Котаракът и Лисицата. - Котарак и лисица?
Познаваме ли котарак и лисица? - Не.
Не познаваме котарак и лисица. Какво искаш? Защо си дошъл?
Искам справедливост. Искам си четирите жълтици
и другата, която ме накараха да похарча в "Червените скариди".
Те ядат само там.
Искаш...
Значи са те обрали?
Да. - Обрали са те, ти си невинен.
Затворете го! - Как така да ме затворят?
Но аз съм невинен! - Невинните отиват в затвора.
Защо? - В тази държава е така!
Но защо в затвора? - Невинните отиват там.
Искам да кажа още нещо, също съм и виновен!
Чакай, чакай. Какво казваш?
Също съм и виновен. - Ела тук, ела.
Аз също съм крадец.
Какво си откраднал?
Откраднах едно прасе. - Прасе? Прасето е нещо дребно.
Даже и кокошка. - Кокошка, прасе... не, не, не!
Не е хубаво, не. Още, още, още.
Сега си спомних. Откраднах и едно бижу.
Бижу?
Да, злато и сребро. - Така значи!
Добро момче! Браво, браво, браво! Пуснете го!
Поздравления!
Толкова съм откраднал, че дори не помня всичко.
Татко, аз съм Пинокио. Отвори ми! - Пинокио, какво правиш?
Баща ти вече не е тук. Отдавна замина.
Тръгна да те търси. - Къде каза, че ще ме търси?
Каза, че би отишъл навсякъде, за да те намери.
Беше отчаян, плачеше.
Каза: "Ще стигна до края на света да го намеря. В голямата Америка."
"Трябва да го намеря." - Къде е голямата Америка?
Много далече. Трябва да прекосиш океана.
Къде е океанът? - Скъпи, океанът е далече.
Той те търсеше. Върви и се пази. Тичай!
Върни се!
Опасно е! Морето е бурно, върни се!
Върни се!
Няма да успееш!
Върни се!
Охлюве!
Къде е феята?
Пораснала е. - Върви.
Защо е голяма? - Върви при нея.
Същата рокля, същата коса. - Това съм аз.
Как го направи? - Тайна.
Върви!
Но как така остаря?
И аз искам да порасна. - Ти не можеш.
Защо? - Защото куклите не растат.
Куклите се раждат, живеят и умират.
Аз не искам да съм кукла цял живот.
Искам да стана дете като всички останали.
Ще станеш, ако си го заслужиш и ако се държиш добре.
Но как да го заслужа? - Трябва да свикнеш да си добра кукла.
От утре тръгваш на училище и ще учиш.
Я пак? - Ще ходиш на училище и ще учиш.
Училище? - Да.
Да видим дали сте учили.
В една кошара има 18 овце. През нощта 7 избягали.
Колко овце ще намери фермерът сутринта?
Осем? - Ръката!
На нахута!
Влез.
Ела тук, хайде.
Свали си шапката пред учителя. Ще стоиш тук, разбра ли?
Остави го, аз ще се погрижа.
Да видим дали си подготвен.
Колко са 18 круши разделени на две?
Не знаеш?
Не знам. - Не знаеш? Ръката!
Върху нахута!
Сега препишете това.
Учителят...
е втори...
баща...
за своите...
...ученици.
Но...
Ей!
Чакай ме, идвам с теб! - Идвай.
Утре ще отидем на едно място, където има наденички, шунка и сирене.
Но трябва да внимаваме. Миналият път собственикът ме наби.
Кой е?
Кой чука по това време?
Аз съм. - Кой си ти?
Пинокио. - Пинокио кой?
Дървената кукла!
Куклата, която обеща на феята да ходи на училище и да учи.
А после избяга, да!
Тази кукла ли? Сигурен ли си?
Да, тази кукла. Моля те, отвори ми.
Ще ми отвориш ли?
Обещавам, никога повече няма да бягам.
Ще ми отвориш ли?
Охлюве! Моля те, отвори!
Пинокио?
Пинокио!
Феята каза, че този път ти прощава, но следващият път няма да те пусне.
Ето. Върви на училище и бъди добър.
Който не ходи на училище...
...остава неграмотен. - Къде е Лучиноло?
Той няма да идва повече. - Защо?
Не знам. - Работи на полето с баща си.
Защо работи с баща си? - Не знам.
Откога работи? - Не знам.
По време на урок не се говори! Ръцете!
Не те ли боли? - Не.
Добрите деца...
Две.
Много добре.
Когато...
Когато той дойде...
да научи...
Да направим малка магия.
Магия? - Да.
Направи така.
Той реши да...
изпрати великолепна... - Давай.
...карета.
В едно стадо има 300 овце.
През нощта 47 избягали, но три от тях се върнали.
После 24 се разболели. Девет умират, а останалите оздравяват.
Две избягали. Колко са останали?
245?
Вярно е. Браво, Пинокио!
Видяхте ли колко е добър Пинокио? Ще ти пиша отличен и похвала.
Хубави оценки.
Винаги го прави така. Правиш топка и я разтягаш.
Трябва да направим много, защото утре ще има парти.
Парти? - Хубаво парти.
Учителят каза, че се справяш добре. Така че от утре няма да си кукла.
Ще станеш дете като всички останали.
Какво чакаш? Бягай да поканиш приятелите си.
Фитилчо?
Фитилчо!
- Махай се, ще ме намерят!
Случи се нещо. - Фитилчо!
Повече няма да бъда кукла.
Ще стана дете.
Утре ще правим парти вкъщи. Ще дойдеш ли?
Не, не мога. - Защо?
В полунощ трябва да тръгна. - Къде отиваш?
Отивам в една страна... - Фитилчо!
В една хубава страна, най-хубавата. Нарича се Страната на играчките.
Играеш, бягаш, скачаш цял ден. Каквото искаш. Няма правила и учители.
Просто се забавляваме. Ако искаш, можеш да дойдеш.
Ако те намеря няма да решаваш задачи!
Но аз искам да стана дете. - Тогава не идвай.
Тръгвам, чао.
Къде отиваш? Защо?
Сигурен ли си, че каретата ще дойде? - Да, сигурен съм.
Не я виждам. - Идва.
Става бавно, но после ще ти е забавно.
Казах, че ще те придружа до тук, но след това си тръгвам.
Хайде де. Ще се забавляваш.
Ето я.
Чао, Пинокио. - Чао, Лучиноло.
Ами ти, скъпи? Идваш ли с нас или оставаш?
Хайде, извикайте го. Хайде, деца.
Ела, ела! - Видя ли? Идвай!
Ела, ела!
Викат те, чуваш ли? Хайде, качвай се!
Ще се забавляваш, обещавам ти! - Ела, ела!
Пристигнахме, скъпи.
Сега слизайте, но внимателно да не се нараните.
Хайде, слизайте.
Ще ви помогна, хайде!
Хайде, скъпи.
Хайде, хайде!
Ела!
Дърпайте силно!
Деветнайсет...
двайсет, двайсет и едно... Тук? Много добре.
Лека нощ, скъпи. - Лека нощ.
До утре.
Двайсет и седем, двайсет и осем...
Утре ще се забавляваме.
Двайсет и девет, трийсет. Лека нощ!
Кой е? - Аз съм, отвори.
Сега не мога. - И ти ли се събуди със странни уши?
Честно казано, малко да. - Пусни ме. Отвори бързо!
Мисля, че имаме общ проблем.
И аз мисля така.
Хайде, свали чувала. - Първо ти.
Добре, на три ги сваляме. Едно, две, три.
Какви са тези уши? - А твоите какви са?
Боли ли? - Да.
Не можем да ходим така. - Не можем.
Не мога да стоя, помогни ми! Помощ!
Какво ти става? - Какво се случва?
Помощ!
Ръката ми!
Помощ! Пинокио, помогни ми!
Помощ! Помогнете ни!
Помощ!
Помощ! Помощ!
Скъпи? Познах ви, любими мои!
Чувам ви!
Любими, колко хубаво ревете!
Ето ме, скъпите ми.
Това магаре се казва Лучиноло. Много е смело.
Има необикновена сила. Идеално е за всичко.
Красиво животно. - Благодаря.
Какъв е този белег на челото му?
Но... - Не, не, не. Без белези.
Не? - Носи тъга. Няма да го взема.
Добре, имаме друго магаре. Ето го.
Казва се Пинокио. Изключително умно е.
Схватливо е, гальовно...
И се учи много бързо. Веднага се научава, наистина.
По моето скромно мнение това е идеално за номерата.
То се върна от дълга, славна обиколка на Индия и далечна Америка.
Тази вечер ще ви представим безпрецедентни номера!
Ненадминати и невиждани!
Дами и господа, магарето Пинокио!
Аплодисменти!
Ето ги с неговия клоун. Прекрасни!
Сега най-високият и най-ниският ще донесат огнения ринг!
Аплодисменти!
А сега, дами и господа, тази великолепна игра
може да бъде и много опасна. Но ние знаем как се прави!
Готови сме. Барабани!
Вашите аплодисменти за кураж! Едно, две и три!
Още веднъж! Сега!
И още веднъж! Едно, две и три!
Пинокио не падна. Това е игра, която играем с вас,
за да направим това шоу необикновено! Пинокио не се спъна! Отведи го.
Най-силният мъж на света ще отведе магарето Пинокио.
Аплодисменти за най-силния мъж! Ето ги заедно.
Вижте само какви умения! Вижте как се преструва, че куца.
Ето така. Още веднъж аплодисменти, благодаря!
Аплодисменти!
За съжаление си осакатен, мой скъп Пинокио.
Дойде болезненият момент да се сбогуваме.
Ще стане хубав барабан от тази кожа. Хвърляй.
Едно, две и три!
А сега чакаме.
Какво става?
Кой си ти?
Къде е Пинокио? - Това съм аз.
Как така си ти? - Да, аз съм.
Магарето? - Да. Пинокио.
Как е възможно? - Възможно е.
Във водата ли се преобрази? - Да. Не познаваш моята фея!
Кукла, която говори. Може да ни послужи в цирка.
Пинокио, ела тук!
Ела, няма да ти сторя нищо. - Чао!
Ела тук! - Довиждане!
Ела, не си тръгвай! Хайде, хайде!
Скачай! - Не, не, не.
Скачай! - Ти скочи.
Това е заповед! - Не!
Добре, ти скачай. - Защо аз?
Не мога да плувам. - Ние ще те хвърлим.
Страх ме е от вода! - Не ми пука!
Вземи това. Къде отиваш?
Не мога да плувам. - Ела тук!
Ела тук, проклет да си! - Не мога да плувам.
Чао, Пинокио! - Ела тук!
Помощ!
Помощ! Помощ!
Помощ!
- Няма смисъл да викаш за помощ.
От кого искаш да те спася?
Ти кой си? - Аз съм една бедна риба тон,
която беше погълната от акулата, точно както и ти.
А ти каква риба си? - Не съм риба, аз съм кукла.
Ако не си риба, защо дойде в корема на звяра?
Не съм дошъл, той ме глътна.
Сега какво ще правим?
Трябва да се откажем и да чакаме акулата да ни смели.
Да ни смели? Но аз не искам да бъда смлян!
Аз също не искам.
Но се успокоявам с мисълта, че ако си роден риба тон
е по-добре да умреш под водата, отколкото в олиото.
В олио?
Но аз искам да избягам, да си тръгна. - Тогава бягай... ако можеш.
Каква е тази светлина там?
Кой знае. - Ще отида да видя.
Ами довиждане, риба тон. - Довиждане, кукло.
Желая ти късмет.
Татко?
Пинокио! - Татко!
Пинокио!
Моят син! Пинокио.
Колко дълго те търсех.
Пинокио, сине. Търсех те навсякъде.
Тук не е чак толкова зле.
Така изглежда, но е красиво, защото акулата яде всичко.
Има риба, много риба изядох. Виж, имам и мрежа.
Сега, след като си тук, можем да ловим риба заедно.
Ти заставаш там, а аз тук. Може да хванем голяма риба.
Виж какво хубаво място, с прибори. Там е спалнята. Има място и за теб.
Татко, трябва да избягаме.
Как да избягаме? - Трябва да избягаме, татко.
Не, аз бих преосмислил тази идея. Може би ти се вижда разхвърляно.
Това е защото дойде изненадващо, но аз ще почистя.
Ще стане наистина хубаво. Искаш ли да я видиш?
Татко, не можем да останем тук. Трябва да избягаме.
Мислил съм, но е невъзможно. - Ела с мен.
Пинокио, невъзможно е. - Хайде, татко.
Татко! Хайде!
Пинокио, по-добре не. - Сега е моментът, с отворена уста е.
Може да я затвори всеки момент. - Сигурен ли си? Чакай, Пинокио!
Хайде, татко. Ела.
Пинокио, аз не мога да плувам.
Не се тревожи, аз плувам много добре.
От дърво съм, нося се по водата. - Знам, нали аз те направих.
Но ти си само метър висок. Не можеш да ме носиш на раменете си.
Ще се удавим и ще умрем. - Татко, ще се справя.
Ела с мен.
Ето така, ето така.
Пинокио, ще се удавим!
Мога да се справя!
Хвани се за мен, кукло.
Дръж се здраво за перките ми.
Да тръгваме! - Давай, риба тон!
Благодаря, приятелю. - Не е нужно да ми благодариш.
Успях да избягам от устата на акулата, защото ти ми даде кураж.
Но защо плачеш? - Защото никой не ме е целувал.
Как се казваш? - Пинокио.
Пинокио, винаги ще те нося в сърцето си.
Довиждане, риба тон. - Довиждане.
Колко хубаво. Симпатична е тази риба тон, нали?
Ако знаех, че и тя е в акулата, можехме да си говорим.
Татко, виж. Там има къща.
Да проверим. - Да вървим, хайде.
Боже!
Извинете? Може ли да ми дадете малко мляко?
Колко искаш? - Малко. Колко можете да ми дадете?
Една кофа струва една лира.
Аз нямам една лира.
Тогава не мога да ти дам нищо, съжалявам.
Спешно е, трябва ми за баща ми.
За баща ми е, той е болен.
Искаш ли да въртиш долапа? - Какво е долап?
Ти само кажи дали искаш.
Съгласен ли си? - Мога да правя всичко.
Какво е долап? - Долапът е онова нещо ей там.
Давай, давай.
Хайде, Пинокио.
Браво, Пинокио!
Сега стой тук.
Чао, Джанджо. - Чао.
Има пет овце.
Три кози, охранени.
Да можеше да ги видиш. Едната е хубава.
Има и една токачка! - Токачка.
Щом се стъмни, действаме.
До утре. - Почакай ме. Чао, Джанджо.
Скрий се, скрий се!
Ей, Пинокио! Помниш ли ме?
Аз съм Лисицата, твоят приятел. Радвам се да те видя.
Много те търсех.
Исках да ти кажа, знаеш ли кой отмъкна жълтиците?
Котаракът, този глупак, който умря. Аз съм ти приятел, търсех те.
Много съжалявах, че изгуби парите. Какво правиш тук?
Работя. - Работиш?
Колко хубаво. Колко печелиш? - Десет лири на ден.
Десет? На ден? Аз съм твой приятел!
Котаракът го няма, мъртъв е.
Да засадим монетите в полето. Помниш ли посевите?
Не ме лъжи пак.
Не! - Виж кой е зад теб, Котаракът.
Защо излезе? - Ти защо излезе?
Не, той е крадецът. Аз съм ти приятел, Пинокио!
Защо излезе? - Сбогом.
Не, аз съм ти приятел! - Сбогом завинаги.
Пинокио! - Сбогом завинаги.
Не си прав!
Защо излезе, защо?
Защо излезе, защо излезе?
Пинокио, грешиш!
Съжалявам, вече не съм глупав. - Пинокио!
Да засадим монетите! - Довиждане, измамници.
Чакай!
Пинокио?
Феичке?
Знаех си, че имаш добро сърце и ти прощавам за всичко.
Бъди разумен и ще си щастлив.
Татко! Станах дете!
Татко, аз съм дете!
Дете съм, татко!
Татко!
Татко, станах дете!
Станах дете, татко!
Пинокио? - Татко, аз съм дете!
Дете съм, татко! - Пинокио!
П И Н О К И О
Превод от английски: Dragonfly UNACS TEAM | subsunacs.net